Робърт Хайнлайн
Няма да се уплаша от злото

Превод от английски: Юлиян Стойнов, 2009

chitanka.info

На Рекс и Катлин

1.

Залата беше мебелирана старомодно, барок от осемдесетте години на двайсети век, но беше просторна, продълговата, с висок таван и луксозен изглед. Близо до прозорците със симулиран пейзаж бе поставено автоматизирано болнично легло. Изглеждаше съвсем не на място и сигурно затова бе скрито от великолепен китайски параван. Заседателната маса на десетина метра от него също не се връзваше с декора. В единия й край бе разположен инвалиден стол, жици и тръбички го свързваха с леглото.

Съвсем близо до инвалидния стол, зад модерно подвижно стенографско бюро, отрупано с микрофони, гласови принтери, часовници-календари, контролни прибори и всякакви други спомагателни устройства, седеше млада жена. Красива млада жена.

Поведението й беше на опитна, незабележима секретарка, но беше облечена според последната екзотична мода „половин&половин“ — дясното й рамо, дясната й гърда и дясната й ръка бяха загърнати в антрацитночерно жакетче, на левия й крак бе нахлузен крачол на яркочервен клин, граничната линия между двете преминаваше през украсения с жабо колан; черен сандал на червената страна, ален — върху десния й бос крак. Кожата й бе изрисувана в същите алени и черни шарки.

От другата страна на инвалидния стол стоеше възрастна жена, облечена със стандартен болничен клин и бяла туника и изцяло погълната от мониторите и пациента в количката. Около масата бяха насядали десетина мъже, повечето с лъскави бизнес костюми.

В инвалидния стол седеше сгърчен старец. Би могъл да мине за нескопосан опит за балсамация, ако се изключеха подвижните очички. Не бяха приложени никакви козметични методи, за да се смекчи впечатлението от зловещия изглед на тази човешка развалина.

— Вампир — рече той със слаб гласец на мъжа, който седеше на масата срещу него. — Парки, момчето ми, ти си вампир кръвопиец. Баща ти не те ли е учил, че е редно да изчакаш човека да спре да рита, преди да се заемеш да го погребваш? Или си нямаш баща? Юнис, изтрий последното. Господа, господин Паркинсън предлага да бъда отстранен от поста председател на управителния съвет. Някой друг подкрепя ли го? — Изчака, като местеше поглед от лице на лице, след това продължи: — О, стига вече! Парки, кой те предава сега? Ти ли, Джордж?

— Нямам нищо общо с тази работа.

— Но щеше да гласуваш с „да“, нали? Предложението отпада поради липса на поддръжници.

— Оттеглям го.

— Прекалено е късно, Паркинсън. Пък и без това никой не те подкрепи, дори анонимно. Един глас „против“ е достатъчен и аз — Йохан Себастиан Бах Смит, изразявам несъгласие… и това правило е в сила, тъй като съм го написал собственоръчно още преди ти да се научиш да четеш. Но… — Смит бавно огледа заседателите — имам за вас една новина. Както вече чухте от присъстващия тук господин Тийл, всички наши филиали са в задоволително състояние, що се касае за „Морски ферми“ и „Общи наръчници“ дори в повече от задоволително, което идва да подскаже, че моментът е наистина подходящ да се оттегля. — Смит направи кратка пауза, преди да продължи: — Хлопнете тези увиснали ченета. Парки, разкарай самодоволната си физиономия, защото имам още новини за теб. Оставам като председател на управителния съвет, но вече няма да бъда директор. Нашият старши съветник господин Джейк Соломон ще бъде повишен в заместник-председател и…

— Почакай малко, Йохан. Не мога да се справя с управлението на този многоетажен цирк.

— Никой не го иска от теб, Джейк. Само ще ръководиш управителния съвет, когато аз съм възпрепятстван. Толкова ли много искам от теб?

— Хъм, всъщност не.

— Благодаря. Освобождавам поста президент на „Смит Ентърпрайз“ и господин Байръм Тийл става нашият нов президент и директор — той и без това от доста време върши тази работа, защо да не му присъдим и титлите — с подобаваща заплата, дялово участие, привилегии и данъчни облекчения. И това ако не е справедливо.

— Успокой топката, Смит! — обади се Паркинсън.

— По-полечка, млади момко. И няма да се обръщаш към мен с „успокой топката“, освен това за теб съм „господин Смит“ или „господин президент“. Та какво толкова искаше да ни кажеш?

Паркинсън направи видимо усилие да се овладее, след това продължи:

— Така да бъде, господин Смит. Не мога да приема решението ви. Дори да пренебрегнем факта, че повишавате своя помощник в президент на фирмата, като прескачате няколко нива — нещо нечувано досега! — щом ще се извършват промени в управленческото тяло, струва ми се, че трябва да бъде обсъдена и моята кандидатура. Аз съм представител на втората най-многобройна група акционери.

— Парки, на мен също ми хрумна идеята, че можеш да станеш президент.

— Така ли?

— Да. И после… се разсмях.

— Ах, ти…

— Внимавай какво ще кажеш, да не те дам под съд. Това, което забрави, е, че моето дялово участие е по-голямо от твоето. Сега, що се отнася до твоите акционери, според устава на компанията всеки, който представлява повече от пет процента от акционерите автоматически получава място в управителния съвет, дори ако никой не го обича и той страда от хронично непоносима миризма на устата. Което описва достатъчно точно теб и мен. Всъщност само теб. Байръм, какви са последните данни от стоковата борса?

— Подробен доклад ли искате, господин Смит?

— Не, просто осведоми господин Паркинсън за положението му.

— Да, сър. Господин Паркинсън, в момента контролирате по-малко от пет процента от акционерния състав.

— Което означава, че си уволнен, млади вампире — добави със сладък гласец Смит. — Джейк, свикай пълен съвет на акционерите, с официални съобщения и всички необходими формалности, за да възнаградим присъстващия тук господин Паркинсън със златен часовник за вярна служба, преди да го изритаме — и да изберем негов заместник. Други въпроси? Няма. Обявявам заседанието за закрито. Джейк, остани, ако обичаш. Ти също, Юнис. И ти, Байръм, ако имаш нещо за обсъждане.

Паркинсън не се сдържа и скочи.

— Това няма да е последният ни разговор, Смит!

— О, не се и съмнявам — отвърна със същия сладък гласец старецът. — А междувременно, предай моите поздрави на тъща си и можеш да я увериш, че ние с Байръм ще се погрижим състоянието й да продължава да нараства дори след като те уволнихме.

Паркинсън се обърна и излезе. Останалите също се надигаха.

— Джейк — промърмори Смит, — не мога да си обясня как е възможно един петдесетгодишен човек да е лишен и от капчица здрав разум? Единственото умно нещо, което този нещастник е направил в живота си, е да си намери богата тъща. Да, Ханс?

— Йохан — Ханс фон Ритер се опря на масата и заговори с нисък ядосан тон, — не ми хареса начинът, по който се разправи с Паркинсън.

— Благодаря. Ти поне ми го каза право в очите. Рядко качество в наши дни.

— Не възразявам, че го махна от управителния съвет, той и без това беше постоянен прът в колелото. Но защо трябваше да го унижаваш?

— Сигурно си прав. Поддадох се на изкушението, Ханс. Напоследък нямам много удоволствия.

Влезе техник на Симплекс, сгъна освободеното кресло и го изтика на колелца навън. Фон Ритер продължи:

— Лично аз не бих търпял подобно отношение. Ако искаш само послушковци в съвета, защо не изгониш и мен? Моят дял също е под пет процента. Да ти поднеса ли оставката си?

— Боже мили, не, разбира се! Ханс, аз имам нужда от теб — а Байръм сега ще има дваж повече. Не ми трябват дресирани тюлени. Щом на някой не му стиска да ми се опъне, няма място в този съвет. Но ако ще скачат на нож, бих предпочел да го направят интелигентно. Като теб например. На няколко пъти ме принуди да си сменя мнението — не беше лесно, като се има предвид какво съм магаре. Но сега ще обсъдим един друг въпрос. Сядай! Юнис, свирни на онзи фотьойл да се разгъне за фон Ритер.

Фотьойлът се приближи, но Ритер го отпрати с ядно махване на ръка.

— Не ми е до ласкателства. Какво искаш от мен? — Той се изправи, масата под него сгъна крака, плъзна се безшумно настрана и се прибра в един процеп в стената.

— Ханс, заобиколен съм от хора, които никак не ме харесват, и сред тях няма нито „послушковци“, нито „дресирани тюлени“. Дори Байръм — всъщност точно Байръм — получи своя пост, след като влезе в спор в мен и се оказа прав. Случва се и да греша и тъкмо затова са нужни други хора в съвета. Що се отнася до Паркинсън, бях длъжен да го прегазя, при това публично, защото той поиска оставката ми — също публично. Въпреки това ти си прав, Ханс — „око за око“ е детинско поведение. Преди двайсет години — дори преди десет — не бих си позволил да унижа никого пред хора. Когато обаче някой се вслушва в рефлексите си, вместо да използва ума си, логично е да търси разправа. Мисля, че има и други начини. Единственото ми оправдание е, че изкуфявам.

Фон Ритер мълчеше. Смит пое хрипливо въздух и продължи:

— Е, оставаш ли? Обещаваш ли да помагаш на Байръм?

— Ами… добре, оставам. Стига да се държиш прилично. — Обърна се и понечи да си върви.

— Какво пък, съгласен съм. Ханс, ще танцуваш на гроба ми, нали?

Фон Ритер се завъртя и се ухили.

— С най-голямо удоволствие.

— Така си и мислех. Благодаря ти, Ханс. До скоро. — Погледна Байръм. — Нещо друго, синко?

— Заместник-министърът на правосъдието идва утре от Вашингтон да разговаря с вас за закупуването на контролния пакет на „Домашен майстор“ от „Машини и инструменти“. Мислех, че ще е добре да…

— Ще разговаря с теб. Ако не можеш да се оправиш с него, значи съм избрал неподходящ човек. Друго?

— В „Морска ферма 5“ изгубихме един човек отвъд периметъра. Акула.

— Женен?

— Не, сър. Нито състоятелни роднини.

— Добре, направи каквото е нужно. Имаш мои видеоматериали, онези, дето ме дублира актьор със скръбен глас. Не бива да позволяваме в обществото да се надигат мнения, че нехаем за хората си.

— Макар да е точно така — обади се Джейк Соломон. Смит го сряза с поглед.

— Джейк, да не би да си се научил да надзърташ в сърцето ми? Всъщност знаеш, че политиката ни е не само да изплащаме полагащото се обезщетение при смъртни случаи, но и да вършим онези малки неща, които значат толкова много.

— Йохан, какви ги приказваш? Ти нямаш сърце, само машинки и зъбчати колелца. И никога не си имал.

Смит се засмя.

— Джейк, за теб ще направя едно изключение. Когато умреш, ще се направим, че не сме го забелязали. Никакви цветя, нито дори обичайният обрамчен в черно некролог в нашия ежедневник.

— Едва ли ще имаш думата по въпроса, Йохан. Ще те надживея с поне двайсет години.

— И ще танцуваш на гроба ми?

— Аз не танцувам — отвърна юристът. — Но ме изкушаваш да се науча.

— Не си прави труда, защото аз ще те надживея. Готов ли си да се обзаложим? На един милион — нека видим колко струва прословутият ти нюх? Всъщност не искам да се хващаме на бас, нуждая се от помощта ти, за да остана жив. Байръм, обади ми се утре. Сестра, оставете ни, трябва да поговоря с моя адвокат.

— Не, сър. Доктор Гарсия ми заръча да не ви изпускам от поглед.

Смит я погледна замислено.

— Госпожице Подлога, научих се да приказвам много преди Върховният съд да инкриминира мръсните надписи по стените. Но ще се постарая да използвам достатъчно прости изрази, за да ме разберете. Аз съм ваш работодател. Плащам ви заплатата. Намираме се в моя дом. Казах ви да излезете. Това е заповед.

Сестрата го изгледа нацупено и не отговори.

Смит въздъхна.

— Джейк, наистина остарявам. Забравих, че тези хора са идиотски пристрастени към правилата си. Ще потърсиш ли доктор Гарсия? Трябва да е някъде из сградата. Попитай го как мога да проведа разговор на четири очи далеч от тази вярна и инатлива шотландска овчарка.

Доктор Гарсия дойде бързо, огледа данните на мониторите и обяви, че за кратко могат да преминат на телеметрия.

— Госпожице Макинтош, превключете апаратите на дистанционно наблюдение.

— Добре, докторе. Ще пратите ли друга сестра да ме смени? Искам да напусна този пост.

— Вижте, сестра…

— Само за момент, докторе — намеси се Смит. — Госпожице Макинтош, моля да бъда извинен, задето ви нарекох „госпожица Подлога“, поредната проява на старческо слабоумие. Но, докторе, ако тя наистина застоява да напусне, изплатете й премия от хиляда долара, на моя сметка. Трогна ме нейната всеотдайност към работата… въпреки проявите на нелогично поведение от моя страна.

— Хъм… сестра, да излезем навън.

След като докторът и сестрата напуснаха, Соломон рече намръщено:

— Йохан, ти си изкуфял само когато ти отърва.

Смит се изкиска.

— Признавам, възползвам се от възрастта и болестите си. Но какви други оръжия ми остават?

— Парите.

— Ах, да. Ако ги нямаше, щях ли още да дишам? Напоследък страдам от хронично лошо настроение. Оправдава ме само това, че съм принуден да търпя оковите на застаряващото си тяло. Други го наричат старческо слабоумие.

— Аз пък ще го нарека неовладяна характеропатия. Йохан, не си слабоумен, след като можеш да го контролираш и използваш, както ти е удобно. Само не ми прилагай тези номера на мен — няма да ти се вържа.

Смит се изкиска отново.

— Никога, Джейк. Ти си ми нужен. Дори повече от Юнис — макар че тя е доста по-хубава от теб. Какво ще кажеш по въпроса, Юнис? Напоследък държа ли се лошо?

Секретарката повдигна рамене — и създаде поредица от последващи поклащания, все приятни за мъжкото око.

— Шефе, вярно е, че понякога сте доста досаден. Но аз съм се научила да не ви обръщам внимание.

— Видя ли, Джейк? Щом Юнис знае как да ме преглъща, значи не съм чак толкова страшен. Ще ти призная, че нерядко я използвам като отдушник.

— Юнис — обърна се към нея Соломон, — ако някога ти писне да търпиш прищевките на тази торба стари кокали, можеш да започнеш работа при мен — със същата заплата и дори по-висока.

— Юнис, току-що ти удвоих заплатата!

— Благодаря, шефе — отвърна радостно младата жена. — Стенографирано е. Както и часът. Ще уведомя счетоводството.

Смит се изкикоти.

— Виждаш ли защо я държа? Не се опитвай да наддаваш срещу мен, дръглив пръч такъв, имам повече пари.

— Изкуфял бил — изпръхтя Соломон. — Като стана дума за пари, кого да поставя на мястото на Паркинсън?

— Не бързай. И без това от него полза никаква. Имаш ли кандидат, Джейк?

— Не. Макар че след последния ни разговор ми хрумна, че Юнис може да свърши тази работа.

Юнис го погледна стреснато, след това бързо се овладя. Смит като че ли се замисли.

— Виж, това не ми беше идвало наум. Но може да се окаже идеалното решение. Юнис, би ли искала да станеш директор на някоя голяма компания?

Юнис изключи стенографиращата машина.

— И двамата се майтапите с мен. Моля, престанете!

— Мила моя — заговори почти нежно Смит, — знаеш, че никога не се шегувам, когато става въпрос за пари. Що се отнася до Джейк, за него това е свещена тема — казват, че продал дъщеря си и баба си в Рио.

— Не и дъщеря ми — възрази Соломон. — Само бабата. И не взех почти нищо за тази дъртофелница. Е, поне се уредихме с още една свободна стая.

— Но, шефе, аз не зная как се ръководи компания!

— Не е необходимо. Директорите не управляват, те определят политиката. Ще ти възразя обаче, защото сигурно разбираш много повече от управление, отколкото мнозина от нашите директори — ти си вътре в играта от години. В самия епицентър, бих казал, откакто замени предишната ми секретарка госпожа Бирман. Но вече започвам да виждам и други преимущества в предложението на Джейк. Ти не си обикновен служител на корпорацията, а специален помощник-секретар, какъвто те направих, както и двамата добре си спомняме, за да затворя устата на Паркинсън, когато мрънкаше, че секретарката ми присъствала по време на официални заседания. Ще те направя директор и същевременно ще продължиш да изпълняваш функцията на моя секретарка — твърде си ценна, за да се разделя с теб. Едното няма да пречи на другото — просто ще гласуваш, докато продължаваш да се занимаваш със стенографиране. А сега, да преминем към ключовия въпрос — готова ли си да гласуваш, както гласуваше Джейк?

Тя го изгледа сериозно.

— Искате ли да го правя, сър?

— Или както гласувам аз, когато присъствам на заседанията, което е същото. Ако се върнеш назад във времето, ще си спомниш, че макар с Джейк често да се джафкаме, винаги гласуваме по един и същи начин, когато става въпрос за политика на компанията. Прегледай старите протоколи и ще се увериш.

— Отдавна съм го забелязала — отвърна скромно тя, — но не смятах, че ми е работа да го коментирам.

— Джейк, тя е нашият най-нов директор. И още нещо, мила — съгласна ли си да подадеш оставка, в случай че мястото ти ни потрябва? Нищо няма да загубиш от това.

— Разбира се, сър. Не е необходимо да ми плащате, за да се съгласявам.

— И все пак предложението ми остава. Чувствам се по-добре. Юнис, предстои да прехвърля управлението на Тийл, а определянето на политиката — на Джейк. Знаеш в какво състояние съм. Е, винаги можем да уволняваме неудобните директори… но най-добре да не го правим, факт, за който фон Ритер току-що ми натри носа. Разбрано, вече си директор. Ще го оформим на следващия съвет. Добре дошла в редовете на Управата. Доскоро роб на заплата, ти си продаде душата и сега си контрареволюционно войнолюбиво изменническо фашистко псе. Как се чувстваш?

— Не съм „псе“ — възрази Юнис. — Нямам нищо против останалите категории, но „псе“ не отговаря на пола ми. Аз съм кучка.

— Юнис, не само че не използвам подобни изрази в присъствието на дами, но знаеш и как се чувствам, когато ги чувам от нежни женски уста.

— Може ли едно „изменническо фашистко псе“ да бъде дама? Шефе, научих тази дума в детската градина, но в наши дни тя не значи пукната пара.

— Аз пък винаги държа на нея.

— Нямам време да слушам разправиите на лексиколози-аматьори — изсумтя Соломон. — Приключи ли съвещанието?

— Какво? Ни най-малко. Идва най-съществената и тайна част, причината да прогоня сестрата. Я се съберете край мен.

— Йохан, преди да споделиш тайната си, нека попитам нещо. Тук има ли микрофони? В инвалидния стол например?

— А? — Старецът се огледа замислено. — Преди използвах бутон за повикване, но после ме поставиха под постоянно наблюдение.

— Седем срещу две, че те подслушват. Юнис, мила, би ли проверила къде водят кабелите?

— Уф… нищо не разбирам от машинарии. Пък и тези монитори са съвсем различни от моето стенобюро. Все пак ще погледна. — Тя стана, приближи инвалидния стол и огледа механизмите отзад. — Две от системите със сигурност имат микрофони — дихателният кръг и кардиомониторът. С филтриране, естествено. Което не пречи гласът да се отдели от останалите шумове. Аз също го правя понякога, когато прослушвам стари записи и премахвам фоновия шум. По дяволите, това направо си прилича на микрофон, но може ли човек да знае какво е? И тук също. Че и тук. Ох, съжалявам.

— Няма за какво да съжаляваш, скъпа — успокои я адвокатът. — В тази страна никой не зачита личния живот още от средата на двайсети век — ей сегичка мога да звънна на едно приятелче, което ще те снима гола в банята, без дори да разбереш.

— Наистина? Каква ужасна идея. Колко взема този тип за подобна задача?

— Много. Зависи от трудността и възможните последствия. Основната цена е поне няколко хиляди и бързо хвърчи нагоре. Но може да го направи.

— Тъй значи! — Юнис поклати замислено глава, после се усмихна. — Господин Соломон, ако някога решите да се сдобиете с подобна снимка, обадете ми се и ще се споразумеем за сумата. Съпругът ми разполага с чудесен китайски фотоапарат и бих предпочела да ме снима той, вместо някой непознат.

— Тишина, моля — намеси се Смит. — Юнис, ако си решила да продаваш голи снимки на този дърт пръч, обсъди го с него след съвещанието. Не разбирам нищо от тези машинки, но знам как ще решим проблема. Юнис, искам да излезеш навън и да отидеш при телеметричния пост — предполагам, че е в съседната стая, която преди използвах за спалня. Там ще откриеш госпожица Макинтош. Завърти се около нея за три минути, аз ще почакам две, после ще извикам: „Госпожице Макинтош! Там ли е госпожа Бранка?“ Ако ме чуеш, значи тя ме подслушва. Ако ли пък не, върни се, след като изтекат тези три минути.

— Да, сър. Да дам ли някакво обяснение на госпожица Макинтош?

— Кажи на тази медицинска харпия каквото ти хрумне. За мен е важно да разбера дали слухти.

— Да, сър. — Юнис се отправи към вратата, натисна дръжката и в този момент прозвуча тревожен сигнал. Вратата се отвори и на прага цъфна госпожица Макинтош.

Изгледа сърдито Смит и попита:

— Може ли да вляза?

— Разбира се.

— Благодаря. — Тя се приближи до леглото, вдигна капака на таблото, натисна четири копчета подред и го затвори. След това застана пред своя пациент и заяви: — Сър, вече разполагате с пълно уединение. Поне що се отнася до моята апаратура.

— Благодаря ви.

— Нямам право да изключвам звуковия мониторинг без разпореждане от страна на лекуващия ви лекар. Но въпреки това го направих, тъй като за мен правата на пациента стоят над всичко. Искам да знаете, че никога не съм подслушвала вашите разговори. Сър!

— Приберете ноктите, сестра. Щом не сте ни подслушвали, как разбрахте, че обсъждаме този въпрос?

— Ами… Заслушах се, след като беше споменато името ми. Наречете го условен рефлекс. Макар че едва ли ще ми повярвате!

— Напротив. Вярвам ви. Сестра, ако обичате, включете обратно това, което току-що изключихте. Но не забравяйте, че аз имам право да провеждам конфиденциални разговори… както и аз няма да забравя, че не бива да споменавам името ви. Радвам се, че винаги мога да разчитам на вас. За човек в моето състояние това е утеха, макар и малка.

— Уф… ами добре, сър.

— Освен това искам да ви благодаря, че търпите всичките ми капризи. И лошия ми нрав.

Още малко и госпожица Макинтош щеше да се усмихне.

— О, не сте чак толкова непоносим, сър. Навремето прекарах две години в обществена болница.

Смит я погледна шашардисано, след това се засмя.

— Разбрах! Там ли намразихте подлогите?

— Познахте. А сега, ако ме извините…

След като сестрата излезе, Соломон го попита:

— Наистина ли вярваш, че няма да ни подслушва?

— Разбира се, че не вярвам, нали това й е работата? Тя обаче е горделива жена, Джейк, и предпочитам да се уповавам на това, отколкото на машинките. Но да приключваме, защото взех да се изморявам. Чуйте ме сега — искам да си купя тяло. На млад човек.

Юнис Бранка не прояви почти никаква реакция, лицето на Джейк Соломон се скри зад маска, която използваше, когато играеше покер или за разговори с прокурорите. Първа се съвзе Юнис:

— Трябва ли да го стенографирам, сър?

— Не. О, всъщност да. Нека тази шивашка машина направи по едно копие за всеки от нас, преди да изтрие записа. Моето и твоето скрий във файловия архив с гриф „да се унищожи в случай на смърт“, а ти, Джейк, можеш да поставиш твоето копие при файловете, които използваш, за да надхитриш данъчната служба.

— Ще го прибера на още по-сигурно място — при конфиденциалната информация от подлежащи на съдебно дирене клиенти. Нека преди това да ти припомня, че законът ми забранява да съветвам клиентите си за това как да го нарушават и дори да обсъждам с тях подобни намерения.

— О, я стига, стари хитрецо, съветвал си ме как да прескачам закона поне два пъти седмично.

— И да съм го правил, ставало е по начин, който да не нарушава законите. Просто отговарях на въпросите ти и нищо повече. Няма да отрека, че професионалната ми етика подлежи на свободно тълкуване, но не бих желал да участвам във всяко дело, което намирисва на кражба на тела, отвличане и дори поробване. Дори и една уважаваща себе си проститутка като мен има своите граници.

— Спести ми проповедите си, Джейк. Това, което искам от двама ви, е както законно, така и морално. Трябва ми помощта ви, но само в границите на позволеното от закона.

— Надявам се.

— Аз пък съм сигурен. Казах, че искам да си купя тяло — напълно легално. Това отхвърля всякакви отвличания, кражби и прочее. Става въпрос за съвсем законна покупка.

— Не можеш.

— Защо не? Вземи например това тяло. — Смит се потупа по гърдите. — Не струва нищо, но все пак възнамерявам да го предоставя за медицински изследвания. И ти се съгласи с това, нали?

— Нека си изясним понятията. В Съединените щати не е разрешено да притежаваш друго човешко същество под формата на лична собственост. Тринайсетата поправка. По тази причина и твоето собствено тяло не ти принадлежи и ти не би могъл да го продаваш. Но кадавърът вече е лична собственост — обикновено принадлежи на наследниците на починалия… е, вярно, той е лична собственост само в известен смисъл. Ако искаш да си купиш кадавър, мога да ти го уредя — само че кого наричаше одеве вампир?

— Джейк, какво е „кадавър“?

— А? Труп, обикновено човешки. Така пише в „Уебстър“. Официалната дефиниция е малко по-усложнена, но се свежда до същото.

— Имам предвид тъкмо тази „малко по-усложнена дефиниция“. Добре, значи мога да си купя тяло само след като бъде обявено за мъртво. Но, Джейк, какво е смърт и кога настъпва? Остави „Уебстъра“, кажи какво пише в закона?

— Ах. Законът е това, което постановява Върховният съд. За щастие този въпрос е бил изяснен през седемдесетте — „Наследниците на Хенри М. Парсънс срещу Роуд Айланд“. В продължение на много години, векове дори, човек се е смятал за мъртъв, когато спре да бие сърцето му. След това, през миналия век, е трябвало смъртта да бъде удостоверена от медицинско лице, след преглед за сърдечносъдова и дихателна дейност. Понякога дори и това не е било достатъчно, защото и лекарите правят грешки. После настъпи епохата на трансплантациите и това предизвика истинска юридическа буря! Но случаят „Парсънс“ постави точка — човек е мъртъв, когато се преустанови мозъчната му дейност.

— И какво означава това? — не се предаваше Смит.

— Съдът отказа да даде точна формулировка. Все пак, Йохан, не забравяй, че не съм специалист по тези дела, аз съм само корпоративен адвокат. Ако настояваш, мога да проуча нещата и…

— Добре, знам, че не си Господ Бог. По-късно ще се поправиш, ако грешиш. Кажи ми какво ти е известно сега?

— Когато точният момент на настъпването на смъртта е от особена важност, както е в случаи на предявяване на претенции към наследство, съмнения за криминално действие и прочее, или при органни трансплантации, се вика доктор, който да установи, че мозъкът е престанал да функционира. Използват се различни тестове, чуват се термини като „необратима кома“, „пълна липса на мозъчна и вълнова активност“ и „непоправима корова увреда“, но в края на краищата всичко това опира до някой специалист, който залага репутацията си и поставя подпис под смъртния акт, удостоверявайки, че субектът е мъртъв и няма начин да се съживи. Сърцето и дробовете вече нямат значение, заедно с крайниците, гонадите и други органи, те са напълно заменими. Това, което се гледа сега, е мозъкът. И най-вече мнението на споменатия доктор за него. Така че, ако предстои трансплантация, нужно е мнението на поне двама лекари, несвързани с операцията, както и на един патолог. И не защото го изисква Върховният съд — ще посоча като факт, че само четирийсет и четири щата са узаконили подобни танатотични изисквания, — но…

— Само за момент, господин Соломон — тази дума ми е непозната. Стенмашината постави върху нея въпросителна. — Юнис държеше пръст над бутона с надпис „пауза“.

— Как я е изписала машината?

— Т-А-Н-А-Т-О-Т-И-Ч-Н-И.

— Умна машинка. Това е юридически термин, означаващ „смърт“. Произлиза от името на гръцкия бог на смъртта Танатос.

— Секунда да го въведа. — Юнис натисна копчето с надпис „запаметяване“, прошепна няколко думи и рече на висок глас: — Милата, чувства се по-добре, когато я успокоявам така. Продължавайте. — И чукна копчето за пауза.

— Юнис, правилно ли разбрах, че смяташ тази машина за жива?

Тя се изчерви, натисна „изтриване“, после „пауза“.

— Не, господин Соломон. Но съм забелязала, че се държи по-добре с мен, отколкото с някой друг оператор. Ако не хареса някого, може да е ужасно упорита.

— Потвърждавам това — кимна Смит. — Всеки път, когато Юнис си вземе почивен ден, заместничката й се оплаква колко трудно й върви стенографирането и среща непрестанни проблеми. Но чуй ме, скъпа, изтрий тези брътвежи. Друг път ще обясняваш на Джейк как трябва да се държи с машините — сега дядо вече иска да си легне.

— Да, сър.

— Йохан, това, което казвах, е, че в случаите, касаещи трансплантации, законът е поставил ясни правила, както за да бъдат защитени замесените субекти, така и да се възпрепятстват незаконосъобразни действия и намерения. Сърцето например трябва да бъде извадено, докато е живо, и същевременно докторът не бива да бъде обвинен в убийство дори когато целта е да се измъкне от него многомилионен иск. Ето защо лекарите предпочитат да разхвърлят отговорността върху повече глави.

— Сигурно — съгласи се Смит. — Джейк, досега не ми каза и едно нещо, което да не зная — само ми задръсти паметта с условности и изисквания. Във всеки случай сега повече от всякога съм сигурен, че това може да се направи. И така, искам здраво тяло, на възраст между двайсет и четирийсет, още топло, с функциониращо сърце и никакви сериозни, в смисъл непоправими увреждания… но когато мозъкът е законно обявен за мъртъв, мъртъв, мъртъв. Искам да купя кадавър и да прехвърля ей този мозък — моя — в него.

Юнис седеше неподвижно. Джейк мигаше.

— И кога да ти доставим това тяло? Още тази вечер?

— А, става и за следващата сряда. Гарсия обеща да ме поддържа още известно време.

— Мисля, че ще се справим и за днес. Но ще ти намерим и нов мозък — този е престанал да върши работа.

— Стига, Джейк, говоря сериозно. Тялото ми се разпада, но умът ми е ясен и паметта ми не е толкова зле — ако се съмняваш, попитай ме какви бяха цените на борсата снощи, преди затваряне. Все още мога да извършвам логаритмични изчисления, без да прибягвам до таблица, изпитвам се всеки ден. Защото си давам сметка колко малко ми остава. Погледни ме на какво приличам и си помисли за огромните богатства, които притежавам. С това тяло, което изглежда, сякаш има нужда от тиксо и канап, съм по-подходящ за музея. През целия си живот съм чувал фразата „няма да ги отнесеш с теб в гроба“. Преди осем месеца ме приковаха с кабели и тръбички към инвалидния стол и тъй като нямаше с какво друго да се занимавам, се отдадох на размишления. И реших, че след като не мога да отнеса парите си в гроба, най-добре да остана при тях!

— Хъм! Щеш не щеш, трябва да си идеш, когато смъртта почука на вратата ти.

— Може би. Но съм готов да пожертвам колкото е необходимо, за да спечеля и тази игра. Ще ми помогнеш ли?

— Йохан, ако ставаше въпрос за рутинна сърдечна трансплантация, щях да ти кажа: „Господ да е с теб!“ Но трансплантация на мозък — имаш ли представа какво означава това?

— Не, нито пък ти. Затова пък знам повече от теб — имах предостатъчно време за четене. Не е необходимо да ми съобщаваш за всички неуспешни опити, тъй като са ми известни. Излишно е да говорим за това как китайците са изпробвали какви ли не методи и са се провалили — макар че, според мои източници, три от „опитните зайчета“ все още са живи.

— Искаш да станеш опитно зайче?

— Не. Но дори сега, докато си говорим, има две маймуни, които се катерят по дърветата и нагъват банани. И всяка от тях носи мозъка на другата.

— Аха! Онзи австралиец!

— Доктор Линдзи Бойл. Хирургът, когото искам.

— Бойл. С него беше свързан някакъв скандал, нали? Изгониха го от Австралия.

— Така е. Да си чувал за професионална завист? Повечето неврохирурзи се придържат към мнението, че мозъчната трансплантация е невъобразимо сложна. Но ако се поровиш из литературата, ще откриеш, че подобни предубеждения е имало и преди петдесет години — срещу сърдечните трансплантации. Ако попиташ неврохирурзите за тези шимпанзета, най-добронамерените от тях ще заявят, че е измама, въпреки че съществуват подробни видеозаписи и от двете операции. Или ще говорят за многобройните провали на Бойл преди това. Джейк, те го мразят толкова силно, че го изгониха от дома му и от родината му тъкмо когато се готвеше да опита с човек. Тези копелета… прощавай, Юнис.

— Господин Смит, машината ми е инструктирана да променя тази дума на „негодници“.

— Благодаря, Юнис.

— И къде е той сега, Йохан?

— В Буенос Айрес.

— Можеш ли да пътуваш толкова надалече?

— Не, разбира се! Освен ако не ме качат в достатъчно голям самолет, че да го натъпчат с цялата животоподдържаща машинария. Но преди това ще ни трябва тяло. И най-добрият медицински център за компютъризирана хирургия. Квалифицирани асистенти и всичко останало. Да речем „Джон Хопкинс“. Или Станфордският медицински център.

— Съмнявам се, че който и да било от тези институти ще приеме учен с подобна репутация.

— Джейк, Джейк, разбира се, че ще го приемат. Не знаеш ли как се подкупва университет?

— Никога не съм опитвал.

— Правиш го с ужасно много пари, открито, като запазваш академичното им достойнство. Първо, проверяваш от какво се нуждаят — футболни игрища, или, да речем, ускорител на частици, или дарителска фондация. Но тайната е в многото пари. Ако питаш мен, предпочитам да съм жив и млад, пък дори и разорен, отколкото да съм най-богатият труп във Форест Лоун. — Смит се разсмя. — Сигурно е ужасно вълнуващо да си млад — и беден. Така че не пести шекелите. Уверен съм, че ще можеш да уредиш въпроса с Бойл — става дума само за пари и нищо повече. Или, както е казал много отдавна един човек на име Бил Гришам: „Открий какво иска и той ще клекне“. Едва ли най-сериозният проблем ще е откриването на споменатото още топло тяло. Джейк, в тази страна ежегодно над деветдесет хиляди души загиват при транспортни произшествия — това прави по сто и петдесет души на ден — и повечето от тях умират от мозъчни увреждания. Значителен процент са на възраст между двайсет и четирийсет години и в добро здраве, ако се изключи строшеният череп и увреденият мозък. Значи въпросът е да се открие такова тяло, докато е още живо, и да се поддържа в това състояние до доставянето му в операционната.

— С цял керван жени, близки и ченгета отзад.

— Несъмнено. Ако преди това не са били положени нужните усилия и не са били ангажирани съответните организации. Ще създадем мобилни отряди, ще ги снабдим с необходимата животоподдържаща апаратура, ще ги съсредоточим в близост до натоварени точки на пътя. Ще си осигурим, пак срещу съответното заплащане, съдействието на пътните служби, ще подготвим документите, ще заделим средства за наследниците в размер на милиони долари. Ах, да, щях да забравя, имам рядка кръвна група и донорът трябва да е със същата. В тази страна има не повече от няколко милиона души с кръвна група като моята. Числото пак не е обезсърчаващо малко, нали? Във възрастовата група от двайсет до четирийсет години това прави към триста хиляди души. Джейк, ако проведем медийна кампания и закупим най-гледаното време по телевизията колко от тях ще излязат на светло? Когато разклатим пред носовете им стръв в размер на милиони? В полза на наследниците на всяко предоставено за нашите нужди тяло? Стига предварително да подпише документите за донорство.

— Йохан, заварваш ме напълно неподготвен. Едва ли ще ми е приятно да съм женен за някоя хубавица, която тръпне от нетърпение да прибере няколко милиона, след като „случайно“ съм се халосал с чук по главата.

— Подробности, Джейк. Напиши го така, че никой да не може да се възползва в случай на съмнение за зъл умисъл — самоубийствата също трябва да бъдат изключени. Истинският проблем е да се открият здрави млади хора, които имат моята кръвна група, и да попълнят имената и адресите си в компютъра.

— Простете, сър. Защо преди това не се посъветвате с Националната служба по кръводаряване?

— Проклет да съм! Наистина изкуфявам! Изобщо не се сетих. Но ти откъде знаеш за нея?

— Аз съм неин член, сър.

— Значи си кръводарител, скъпа? — Смит я погледна добронамерено.

— Да, сър. АВ отрицателна.

— Проклет да съм дваж! Аз самият бях кръводарител — докато не ми казаха, че съм твърде стар — било е много, преди да се родиш. Имам същата група — AB отрицателна.

— Така и предположих, сър, когато заговорихте за това. Наистина сме малко. Моят съпруг е същата група и е дарител. Всъщност точно така се запознахме — една сутрин, когато ни повикаха да дадем кръв за родилка.

— Ура за Джо Бранка! Подозирах, че е умно момче — веднага те надуши, нали? Не знаех обаче, че е и ангел на милосърдието. Чуй какво ще ти кажа, кукличке — като се прибереш довечера, кажи на твоя Джо, че е достатъчно да скочи с главата надолу в празен басейн и ще те направи не само най-красивата, но и най-богата вдовица в тази страна.

— Ама че чувство за хумор имате, шефе. Не бих заменила моя Джо за никакви милиони — парите няма да ме стоплят през студените нощи.

— Както знам от личен и горчив опит, скъпа. Джейк, може ли завещанията да бъдат отхвърляни?

— Всяко едно и по всяко време. Но не и твоето. Поставил съм предпазни вратички навсякъде.

— Да предположим, че напиша ново завещание с някои съществени промени. Ще издържи ли?

— Не.

— Защо не?

— Сам го каза. Старческо слабоумие. Всеки път, когато си отиде богаташ в напреднала възраст, изниква цяла армия роднини — като твоите внучки например, — които се опитват да отхвърлят завещанието, основавайки се на слабоумие и външно въздействие. И струва ми се, че ще успеят.

— Проклятие. Исках да оставя на Юнис един милион долара, за да не изпитва изкушението да види сметката на своето AB отрицателно мъжле.

— Пак се майтапите с мен, шефе. Лоша шега.

— Юнис, не ти ли казах, че никога не се шегувам, когато става въпрос за пари? Ей, Джейк, как да постъпим? След като съм твърде изкуфял за ново завещание.

— Най-лесният начин е чрез застрахователна премия… което ще струва малко повече от милион, като се има предвид състоянието ти. Но тя ще получи милиона дори ако отхвърлят завещанието.

— Не го слушайте, господин Соломон, моля ви!

— Йохан, искаш ли този милион да ти се върне, в случай че по някаква невероятна причина надживееш Юнис?

— Хъмм… не, ако го направим, някой любопитен съдия може да се разрови по-дълбоко в нещата, а само Бог знае какви ги вършат съдиите в наши дни. Нека Червеният кръст стане наследник. Или не, още по-добре, нека бъде Националната служба по кръвопреливане.

— Чудесно.

— Заеми се с този въпрос още утре сутринта. Всъщност не, направи го тази вечер, че току-виж не доживея до сутринта. Повикай Джак Тауърс и му нареди да отвори сметка. Уредете нещата с някой свестен застраховател, искам всичко да бъде изпипано според закона. Ще си легнеш чак като свършиш.

— Слушам, о, велики! Ще бъде направено, аз съм по-добър адвокат от теб. Обещавам полицата да влезе в сила още от тази нощ — нали става въпрос за твоите пари. Юнис, внимавай да не ритнеш някоя от тези жици или тръбички, когато излизаш. Виж, утре вече няма да е необходимо да си предпазлива — стига да не те хванат.

Тя се засмя.

— И двамата имате отвратително чувство за хумор. Шефе, ще изтрия тази част от разговора. Не искам вашия един милион. Нито от смъртта на Джо, нито от вашата.

— Щом не искаш парите, Юнис, винаги можеш да ги преотстъпиш на Центъра по кръвопреливане.

— Хъм… така ли е, господин Соломон?

— Да, Юнис. Но е хубаво да имаш малко скътани парици, особено когато преди това не си имала нищичко. Пък и мъжът ти може да ти се разсърди, ако разбере, че си отказала един милион.

— Уф… — изпъшка объркано секретарката.

— Джейк, погрижи се за това. И междувременно помисли откъде ще ми намериш тяло. Освен това трябва да докараш Бойл тук и да му уредиш да може да оперира в страната. И така нататък. А сега кажи на… Не, аз ще й кажа. Госпожице Макинтош?

— Да, господин Смит? — долетя глас откъм таблото.

— Повикайте хората си, искам да си легна.

— Да, сър. Ще съобщя на доктор Гарсия.

Джейк се изправи.

— Приятна вечер, Йохан. Ти си един побъркан глупак.

— Вероятно. Но се забавлявам добре с парите си.

— Виждам. Юнис, искаш ли да те откарам до вас?

— О, не, сър, благодаря ви. Моето малко миткало е в подземния паркинг.

— Юнис — обърна се към нея Йохан, — не виждаш ли, че този дърт пръч копнее да те откара у дома? Бъди мила с него. Ще пратя някой от охраната да закара миткалото ти.

— Ох… благодаря ви, господин Соломон. Приемам. Лека нощ, шефе.

Двамата тръгнаха към вратата.

— Почакай, Юнис — спря я Смит. — Задръж в тази поза. Джейк, скив’ к’ви кълки! Юнис, този просташки израз означава, че имаш хубави крака.

— Казвали сте ми го и преди, сър — и моят съпруг също. Шефе, вие сте един перверзен старец.

Той се изкикоти.

— Така си е, мила… още от шестгодишна възраст. Горд съм да го призная.

2.

Господин Соломон й подаде палтото, придружи я до подземния паркинг и я покани в колата си. Пушкалото хлопна вратата зад тях, настани се до шофьора и вдигна преградата. Докато се отпускаше на седалката, госпожа Бранка възкликна:

— Брей, колко е просторно! Господин Соломон, знаех, че ролс-ройсът е голяма кола, но чак пък толкова…

— Ролс само по благоволение, мила моя — шасито е на шкода, двигателят на „Импириъл Атомикс“. В „Ролс-ройс“ само го украсяват и залагат репутацията си. Трябваше да видиш какви бяха ролсовете преди петдесетина години, когато бензиновите двигатели все още не бяха забранени. Онова си беше кола мечта!

— И тази е мечта. Че моето миткало спокойно ще се помести в купето.

Глас от тавана:

— Вашите заповеди, сър?

Господин Соломон натисна едно копче.

— Само за момент, Рокфорд. — Обърна се към Юнис. — Къде живееш? Или какви са координатите на мястото, където би желала да идеш.

— О, прибирам се у дома. Сто и осемнайсет север, трийсет и седем запад, после нагоре до девето ниво — макар че имам известни съмнения дали тази огромна кола ще се побере в автомобилния асансьор.

— Ако не стане, Роки и партньорът му ще те изпратят до пътническия и после до твоята врата.

— Много мило. Джо не обича да се качвам сама в пътническия.

— И е прав. Ще те доставим като пратка с приоритет. Гладна ли си, Юнис?

— Аз ли? Джо ме чака да се прибера, знае, че с господин Смит няма гаранция за точния час. Днес доста подранихме.

— Чудесно. — Господин Соломон отново натисна копчето на интеркома. — Рокфорд, не е необходимо да бързаме. Ъъъ… госпожо Бранка, какви бяха координатите? Сто и осемнайсет…?

— Деветнайсет Б, сър.

— Излез в близост до деветнайсет Б, после ще ти дам по-точни указания.

— Разбрано, сър.

Соломон се обърна към Юнис.

— Купето е звуконепроницаемо, чуват ме само когато включвам интеркома. Което е много удобно, тъй като възнамерявам да обсъдя с теб някои въпроси и да се обадя по телефона във връзка с полицата.

— О! Мислех, че това е шега.

— Шега ли? Работя с Йохан Смит от двайсет и шест години, последните петнайсет се занимавам само с негови дела. Днес той ме произведе в действащ президент на индустриалната си империя. Но ако не успея да изпълня разпорежданията му относно застрахователната полица, утре мога да се озова на улицата.

— Съмнявам се. Той ви има доверие.

— Само дотогава, докато може да се разчита на мен, и нито секунда повече. Тази полица трябва да бъде попълнена до полунощ. Нали се разбрахме, че предложението е приемливо, след като парите могат да бъдат преотстъпени на Службата за кръвопреливане?

— Ами да. Боя се само, че алчността ще заговори в мен и ще ги взема всичките. Когато дойде времето.

— Че защо не? Службата за кръвопреливане не е направила нищо за него, а ти — предостатъчно.

— За което ми се плаща добре.

— Чуй ме, глупаво дете, не бъди глупаво дете. Той иска да получиш един милион долара в наследство от него и да продължаваш да се радваш на грозното му лице. Казах му, че няма да стане през завещанието, и тогава измислихме този трик със застрахователната полица. Дори той е рискован, ако наследниците надушат нещо и пратят свои адвокати — аз, разбира се, ще се опитам да прикрия всички следи. Защото ако се разчуе, някой съдия може да реши, че е опит да се избяга от завещанието, и да разпореди на застрахователите да изплатят премията на наследниците. Което ще е съвсем от полза на Центъра за кръвопреливане — ако те се намесят в съдебната игра, нищо чудно накрая да спечелят. Но има и други начини. Да предположим, че не знаеш нищо за това и си поканена да присъстваш при огласяване на завещанието. Изведнъж се оказва, че твоят доскорошен работодател ти е определил „пожизнена рента“ за „продължителна и вярна служба“. Нима ще я откажеш?

— Уф… — Тя въздъхна и прехапа устни.

— Уф я! — повтори натъртено той. — Точно така, „уф“. Разбира се, че няма да я откажеш. Той ще е мъртъв, ти — без работа, няма никакви причини да се дърпаш. Та вместо обща сума смятам да напиша полица, според която да получаваш солиден годишен доход. — Той спря и се замисли. — След като ти приберат данъците, пак ще имаш предостатъчно. Какво ще кажеш за седемстотин и петдесет на седмица? Това притеснява ли те?

— Мисля, че не. Седемстотин и петдесет е много по-благоразумно от един милион.

— Хубавото е; че можем да накараме застрахователите да индексират сумата срещу инфлация и така пак ще получиш своя милион. Или ще го преотстъпиш на Центъра за кръвопреливане, ако толкова много настояваш.

— Наистина ли? Чудесно! Никога не съм била добра във финансовите въпроси.

— Това е, защото повечето хора гледат на парите като на средство да си платят борчовете. Този, който разбира от пари, знае, че с тях могат да се правят още пари. Както и да е, остави на мен да уредя всичко. Ще използвам канадска застрахователна компания и канадска банка, така шансът американски съд да надуши за това е по-малък. В случай, че внучките му заподозрат нещо.

— О, господин Соломон, но тези пари не са ли техни?

— Пак ти казвам, не ставай глупава. Те са хиени. Алчни костенурки. Нямат никакъв принос за това богатство. Изглежда, не знаеш достатъчно за Йохан. Надживял е три съпруги, а четвъртата го взе заради парите и при развода му отмъкна милиони. Първата му роди син и умря при раждането — после синът му загина при превземането на една никому ненужна височина. Още две жени, два развода, по една дъщеря от всеки брак, което доведе общо до четири внучки — и всички тези бивши съпруги и техните дъщери са умрели, а наследниците им чакат с нетърпение Йохан да ритне камбаната и му се ядосват, че още не го е направил. — Соломон се ухили. — Очаква ги истински шок. Написах завещанието му така, че те ще получат само малък доживотен приход — и нищичко, решат ли да го оспорят. А сега ме извини, трябва да се обадя тук-там, да те откарам до вкъщи и да отскоча до Канада, за да уредя този въпрос.

— Да, сър. Нещо против да си сваля палтото? Топличко е тук.

— Искаш ли да пусна охлаждане?

— Само ако и на вас ви е топло. Палтото ми е по-дебело, отколкото изглежда.

— И аз го забелязах. Бронирано ли е?

— Да, сър. Често ми се налага да излизам навън.

— Нищо чудно, че ти е топло. Свали го. Свали всичко, което пожелаеш.

Тя се засмя.

— Чудя се и вие ли сте същият перверзен старец. Да не изкарам още един милион?

— Няма да получиш и пукнат грош. Млъквай, момиче, трябва да се обадя по телефона.

— Да, сър. — Юнис си свали палтото, облегна се назад, вдигна крака на облегалката и се замисли.

„Какъв странен ден!… Наистина ли ще стана богата?… Направо не мога да повярвам… Няма да профукам и един цент от тези пари, нито ще позволя на Джо, докато не ги прехвърлим на сигурно в някоя банка. Някои хора умеят да се оправят с парите — като господин Соломон и шефа, други, като моя Джо, не стават за това… но затова пък той е най-сладкият мъж, който може да си пожелае едно момиче. Стига, разбира се, никога повече да не му позволявам да си отваряме съвместна сметка.

Милият ми Джо! И той си пада по моите «кълки». Шефът е пълен с всякакви старомодни изрази. Стеснява се да ми казва «кучка». Все внимавам да не го шокирам с нещо… е, не че той не обича изненадите, те са приятна добавка към живота, като чесън във всяко ядене. Затова пък с Джо мога да приказвам каквото ми хрумне… стига да не е за пари…

Интересно, какво ли ще си помисли Джо, ако ме види в тази луксозна лимузина, в компанията на един дърт пръч? Може би нищо, но все пак ще е най-добре да не му разказвам какво съм правила… мъжете не разсъждават като нас, те не знаят що е логика… между другото, не е редно да наричам господин Соломон «дърт пръч». Той със сигурност не се държи като такъв. Вече ще внимавам какво му казвам и повече ще се вслушвам в думите му…

На колко ли е години? Кой може да каже, в наши дни, когато мъжете се тъпчат с всякакви хормони и никога не са «прекалено стари», докато краката им не започнат да се подгъват. Както е шефът… не че някога си е позволявал своеволия с мен, дори в годините, когато беше в по-добра форма…

Дали шефът наистина вярва, че ще си върне младостта, като му трансплантират мозъка? За ръце, крака, бъбреци и сърце съм чувала, но мозък?“

Соломон изключи телефона и каза:

— Готово. Остава само да се подпишат документите, което ще направя тази вечер в Торонто.

— Съжалявам, ако ви създавам неприятности, сър.

— Удоволствието е мое.

— Оценявам го. Искам също да благодаря по някакъв начин на шефа, макар че той, изглежда, не го очаква от мен.

— Няма смисъл да му благодариш.

— Напротив, мисля, че има. Само че не зная как. Какво се казва на някой, който ти подарява един милион долара? Без никакви задни мисли?

— Хъмм! Има си начини. Но в този случай мисля, че не е необходимо. Мила моя, познавам добре стария Йохан. Ще му доставиш най-голямо удоволствие, ако не покажеш и намек за благодарност. Твърде много хора са му благодарили в миналото… а след това са го приемали за лесна плячка и са се опитвали да го издоят докрай. Следва неизбежното разочарование и желание да му отмъстят. Така че не му благодари. Той не вярва на милите думи, предполага, че целта са парите му. Забелязах, че си доста дръзка с него.

— Налага се, сър, иначе ми се качва на главата. На няколко пъти ме е докарвал до плач — преди години, — докато не разбрах, че иска да си държа на своето.

— Виждаш ли? Дъртият деспот сигурно се обзалага със самия себе си дали още утре ще изприпкаш да му близнеш ръката. Така че дори не го споменавай. Разкажи ми за себе си, Юнис — на колко си години, откога си омъжена и кой поред е този брак, имаш ли деца, заболявания, какво предпочиташ да гледаш по телевизията, с какво се занимава мъжът ти, как стана секретарка на Йохан, брой арести и за какво — ако пък не искаш, можеш спокойно да ми кажеш да вървя по дяволите. Но ми се ще да те опозная малко по-добре — отсега нататък ще работим често рамо до рамо.

— Нямам нищо против въпросите — „Ще кажа само каквото искам!“ — но това правило не важи ли в двете посоки? — Тя се размърда и изопна крака. — Мога ли и аз да попитам същото?

Той се разсмя.

— Разбира се. Ще ти отвърна искрено… или ще те преметна.

— Което бих могла да направя и аз, сър. Но не се налага. Омъжена съм и съм на двайсет и осем. Нямам деца — все още, но имам разрешение за три. Що се отнася до работата ми — на осемнайсет спечелих конкурс за красота, с наградата вървеше договор за едногодишни шоупрограми из щата и възможност за седемгодишни участия в телевизионни предавания…

— И не те взеха в телевизията? Направо да им се чудиш.

— Не е това, сър. Решението беше само мое — отказах се. След щатския конкурс за красота се явих на националния и го изгубих. Но получих възможност да се уверя с очите си колко много хубави момичета има. Прекалено много. Нещата, които подочух от тях, за това какво трябва да направиш, за да се уредиш за пробни снимки и прочее… беше ми достатъчно. Върнах се в училище, записах се на курс по секретарска електроника с допълнителни часове по компютърни езици и кибернетика и започнах да си търся работа. — „Но няма да ти кажа как завърших училище!“ — След време станах секретарка на госпожа Бирман, след като предишната й заместничка излезе по майчинство… после тя не се върна и аз останах за постоянно и когато госпожа Бирман се пенсионира, шефът ме назначи на нейно място. И ето ме тук — признавам, че съм едно доста щастливо момиче.

— И умно също. Но съм сигурен, че външният ти вид е изиграл голяма роля в решението на господин Смит.

— Зная, че е така — отвърна тя тихо. — Но той нямаше да ме задържи, ако не си вършех работата. Да изглеждаш добре най-често е наследствено, за останалото трябва да се погрижиш сам.

— Така е — съгласи се той. — Но знаеш ли, според някои проучвания красивите жени по правило са по-интелигентни от непретенциозните.

— О, не мисля така! Вземете например госпожа Бирман — тя не беше красавица. Но пък страшно й сечеше пипето.

— Казах „според някои проучвания“ — подчерта той. — Пък и какво е красотата? Хипопотамката несъмнено изглежда невероятно красива в очите на своя приятел, инак той щеше да тръгне след друга хипопотамка. Това, което наричаме „физическа красота“, е всъщност само комплекс от полезни качества в борбата за оцеляване. Как мислиш, дали един хипопотам би те сметнал за красива?

Тя се изкиска.

— Съмнявам се!

— Виждаш ли? От негова гледна точка ти не си по-красива от някоя хипопотамка, просто си наследила нужния набор характеристики за оцеляване.

— Предполагам, че е така. — „Хъм! Дай ми само възможност и ще ти покажа каква съм!“

— Но тъй като с Йохан принадлежим към твоя вид, имаме сходно мнение по въпроса за женската красота. На която Йохан винаги е бил голям ценител.

— Което е вярно — съгласи се. След това повдигна крака с аления чорап и го разгледа. — Обличам се по този начин, за да забавлявам шефа. Когато постъпих на работа в „Смит Ентърпрайз“, също като останалите момичета носех съвсем оскъдно облекло — нали знаете, най-често само телесна боя. После, след като ме прехвърлиха в канцеларията на госпожа Бирман, започнах да се обличам по-скромно, защото тя скриваше цялото си тяло — също като сестра Макинтош. Дори не използваше прозрачни материи. Много неудобно. Продължих да се обличам по този начин, докато госпожа Бирман се пенсионира. Но една сутрин, бях се облякла с еднократни дрехи — по-лесно е да ги хвърлиш, отколкото да ги переш и гладиш, — се полях с кафе, а нямаше какво друго да сложа. Нито време да си купя други. Освен това бързах, защото знаете, че господин Смит мрази да се закъснява. Стиснах зъби, напъхах си дупето в офис бикини и помолих Джо да ме изрисува, колкото се може по-бързо! Джо е художник, ако не знаете.

— Не мога да повярвам.

— Така е. Той ми рисува кожата, дори очертава лицето. Все пак онази сутрин закъснях, защото Джо е художник до мозъка на костите и отказа да ме пусне само с едно небрежно напръскване. Първо ме оцвети в бяло, сетне нанесе на различни места черни точки… аз непрестанно го подканях да бърза, а той все отвръщаше, че трябва да изрисува още една точка. Толкова закъснях, че преминах през една изоставена зона, която по правило заобикалям.

— Юнис, никога не бива да влизаш в изоставените зони. Божичко, дете, дори полицията не смее да ходи без бронирани коли! Можеха да те пребият, да те изнасилят, дори да те убият.

— Знам, сър. Но се страхувах да не си изгубя работата. Опитах се да обясня на шефа защо съм закъсняла, но той ме скастри да си затварям устата и да се захващам за работа. Странно, но през онзи ден беше необичайно мек с мен. На следващия се появих с дрехите, с които ходех на работа обикновено — и той пак стана зъл. Господин Соломон, не е необходимо да ми удрят шамари, за да разбера някоя простичка истина — оттогава престанах да ходя като монахиня и се обличах или изрисувах така, че да подчертая това, което имам.

— Да, резултатът наистина е впечатляващ. Но, скъпо дете, трябва да се внимателна. Не е престъпление да се обличаш секси пред Йохан — това си е чисто милосърдие, старецът и без това няма много радости в живота, пък и няма с какво да те изплаши, като се има предвид състоянието му.

— Той никога не ме е плашил, сър. През всичките години, откакто работя за него, само ме е докосвал по ръката. Обича да ме посреща с пиперливи забележки относно предизвикателното ми облекло и аз не пропускам да го срежа и да го заплаша, че ще се оплача на мъжа ми, което го кара да се смее. Отношенията ни са невинни като неделно училище.

— Не се и съмнявам. Но трябва да си внимателна, когато идваш и си тръгваш от работа. И не говоря само за това, че трябва да избягваш изоставените зони. С този начин на обличане и с привлекателния ти вид те дебне опасност навсякъде. Не го ли осъзнаваш? Мъжът ти не ти ли го е казал?

— Но аз внимавам, сър. Зная какво може да ми се случи, гледам редовно новините. Не ме е страх. Винаги нося със себе си три нерегистрирани и незаконни оръжия — и умея да боравя с тях. Шефът ми ги купи, а охраната му ме научи.

— Хъм. Като представител на закона съм длъжен да докладвам за това. Но като обикновен човек, който знае каква опасна джунгла е този град, ти се възхищавам. Дано наистина да знаеш как да ги използваш. И да имаш куража да го сториш, ако стане необходимо. Надявам се, че след като се защитиш, ще си достатъчно благоразумна да напуснеш мястото по най-бързия начин и да не съобщаваш за инцидента на полицията. Но всичко това зависи твърде много от случая.

— Боя се, че сте прав. Сър, след като сте мой адвокат, всичко, което ви казвам, остава помежду ни, нали?

— Да. Съгласна ли си да бъда твой адвокат?

— Ами… да, сър.

— Чудесно, значи вече съм. Разговорът ни ще бъде конфиденциален. Продължавай.

— Сър, една нощ ме повикаха по спешност в кръводарителския център. Бях сама, Джо не беше у дома. Не се разтревожих, често ми се налага да прескачам до центъра по всяко време. Държа моето любимо миткало в апартамента, качвам се на него и не го напускам, докато не стигна болницата. Но… знаете ли онази стара болница в западните квартали, казва се „Милосърдната Дева“?

— Боя се, че не.

— Няма значение. Истинска руина, строена е преди времето, когато властите се отказаха да гарантират сигурността на хората по улиците. Няма автомобилен асансьор, нито възможност за паркиране в сградата. Само ограда и пазачи при вратата. И значи се случи, когато излизах. Мръсникът се бе стаил между паркираните коли и ми се нахвърли. Не зная дали искаше чантата, или мен, защото не се забавих, за да разбера — нямам представа дори дали беше мъж, или жена…

— Което е по-малко вероятно…

— Но не е изключено. Шокова граната с лявата ръка в лицето и изстрел с дясната. Дори не проверих дали е мъртъв. Метнах се в колата и право вкъщи. Не съобщих в полицията, не казах дори на Джо, не съм го разказвала на никого досега. — „Но ми трябваше тройна доза наркотол, за да спра да треперя, макар че не в това е въпросът, нали?“

— Значи си храбро момиче и можеш да стреляш, когато се наложи. Но си и глупаче освен това, защото си имала страхотен късмет. Хъм, Йохан има една бронирана кола, досущ като тази, и две смени пазачи, назначени към нея.

— Сигурна съм, че има достатъчно голяма охрана, сър, но не знаех нищо за колата.

— Ролс-шкода, като тази. Юнис, повече няма да се уповаваме на бързината ти с оръжията. Можеш да продадеш миткалото или да засадиш цветя в него. От днес нататък ще пътуваш с бронирана кола и охрана. Винаги.

Тя го погледна смаяно.

— Но, господин Соломон! Дори с новата заплата не бих могла да си позволя…

— Поеми си дъх, мила. Знаеш, че Йохан едва ли вече ще се качи в тази кола. Кой знае дали въобще ще напусне болничната стая. Но все още държи две смени пазачи, двама шофьори и две Пушкала, които по цели дни и нощи се чудят какво да правят. Утре сутрин ще пратя моята кола да те вземе, а следобед ще те върне твоята нова кола — тази на Йохан. А след това ще бъде изцяло на твое разположение по всяко време на денонощието.

— Не съм сигурна, че шефът ще одобри тази идея.

— Забрави. Ще му издърпам ушите, задето те е оставил да се излагаш на рискове. Ако възрази, ще му кажа, че имам достатъчно пари да те отмъкна от него. Юнис, помисли малко, това не му струва и един долар, защото парите са заделени предварително. Я по-добре да сменим темата. Какво мислиш за неговия план да намерим подходящо „топло“ тяло?

— Възможно ли е да се извърши мозъчна трансплантация? Или той се лови за сламка? Давам си сметка как се чувства прикован към онази ужасна машина — напоследък полагам невероятни усилия да изглеждам все по-забавно, а едва успявам да изтръгна по някоя измъчена усмивка. И все пак има ли хляб в плановете му?

— Това не подлежи на дискусия, мила. Щом ни нарежда, от нас се иска да изпълняваме. В тази Служба по кръвопреливане — дали ще ни намерят донори с АВ отрицателна?

— Съмнявам се, сър. Според последните проучвания от около милион хора с тази група едва четири хиляди са склонни да дават кръв.

— Лошо. А какво мислиш за идеята му да използваме за примамка реклами по телевизията?

— Ще струва ужасно много. Но той сигурно може да си го позволи.

— Естествено. Само че на мен не ми харесва.

— Сър?

— Юнис, ако наистина стигнем до трансплантация, не искам това да става достояние на обществото. Спомняш ли си шумотевицата, която се вдигна, когато започнаха да замразяват хора? Не, прекалено си млада. Изглежда, идеята докосна оголен нерв, защото предизвика вълна от протести и доведе до издаването на забрана — с обяснението, че след като не е по джоба на повечето хора, няма да е справедливо спряло тях. Гласът на народа и прочее — нашата славна страна преживя време на демокрация, на олигархия, на тирания, на социализъм и на смесица от изброените, без да променя основните постулати на конституцията, за да стигнем до настоящата анархия под управлението на избран от народа диктатор, въпреки че все още имаме закони и Конгрес. Но през цялото това време нервът продължава да е оголен — с обяснението, че щом нещо не е допустимо за всички, не бива да се позволява на избрани. И какво ще се случи, когато един от най-богатите хора в страната обяви, че желае да си купи подходящо за трансплантация тяло — само за да спаси собственото си окаяно и егоистично съществуване?

— Не мисля, че шефът е толкова лош човек. Дори напротив, като се има предвид какво се налага да изтърпи.

— Това е вън от темата. Оголеният нерв ще реагира веднага — като на възпален зъб. Проповедници ще го заклеймяват, обществото ще поиска нов законопроект, Американската медицинска асоциация ще забрани на членовете си да участват в подобно начинание и нищо чудно дори Конгресът да гласува закон срещу него. Навярно след това Върховният съд ще намери този закон за нецелесъобразен и ще го отхвърли, но дотогава старецът отдавна ще е мъртъв. Ето защо никаква публичност. В Центъра по кръвопреливане имат ли сведения за останалите AB отрицателни, които не са дарители?

— Съмнявам се. Не мисля.

— Ще проверим. Предполагам, че поне осемдесет процента от населението в тази страна знае коя кръвна група е. Тя не се променя, нали?

— Никога, сър. Затова сме толкова редки — и толкова търсени.

— Чудесно. Значи достатъчно е да проникнем в някоя сериозна база данни и ще извлечем цялата налична информация — в наши дни компютрите са свързани. Ето, че напредваме, мила моя. Ще ти прехвърля събраната информация и ще се заема с други неща, а ти продължавай да трупаш данни, докато летя към Южна Америка за среща с онзи касапин Бойл. А после…

— Господин Соломон! Навлизаме в опасен район.

Соломон включи интеркома, предупреди хората си, после каза:

— Тези типове отпред си умират да прекосяват изоставените зони. Надяват се някой да стреля по нас, за да имат оправдание да отвърнат на огъня. Съжалявам, мила, но след като ти си в колата, беше редно да им наредя да не доближават изоставени райони.

— Аз съм виновна — въздъхна Юнис. — Трябваше да ви предупредя, че е невъзможно да се кръжи около Деветнайсет Б, без да се навлезе в някоя изоставена зона. Правя голямо отклонение, за да стигна до къщата на шефа. Но вътре в колата сме в безопасност, нали?

— Разбира се. Дори да ни уцелят, старото корито ще издържи. Рокфорд не е чак толкова зъл, наехме го от Синдиката, преди това е бил полицай, но си имал ядове със закона. Но виж, Чарли — другото ни Пушкало — е истинска кобра. ХУУ — хромозомен профил. Първо убийство на дванадесет. Той… — В този момент бронираните прозорци бяха закрити от стоманени щори. — Изглежда, навлизаме в зоната.

Светлините в купето блеснаха.

— Като ви слуша човек — подметна Юнис, — сякаш вашите собствени пазачи са по-опасни от онова, което се спотайва отвън.

Той поклати глава.

— Ни най-малко, мила моя. О, сигурен съм, че в едно законопослушно общество тези двамата щяха да бъдат изпратени на съд, дори на електрическия стол — но тъй като не сме такова общество, предпочитам да ги използвам за свои нужди. И двамата са в изпитателен срок, а не се съмнявам, че работата им допада. Като се прибави и заплащането…

Колата се разтресе и отпред се чу кратък и оглушителен картечен откос.

Звукът в затвореното тясно пространство бе почти оглушителен. Госпожа Бранка извика уплашено и се вкопчи в рамото на своя адвокат. Последва единична експлозия — ВВВУМ! Юнис зарови лице в рамото му и го стисна още по-силно.

— Попадение! — долетя вик отпред. Светлините угаснаха.

— Те ли ни уцелиха? — попита тя, заровила лице в ризата на Соломон.

— Не, не. — Той я потупа успокояващо по рамото. — Чарли ги е уцелил. Или поне така смята. Последният трясък беше от оръдейния ни купол. В безопасност сме, скъпа.

— Но светлините изгаснаха.

— Понякога се случва. От сътресението. Ей сега ще включа аварийното осветление. — И понечи да се освободи от ръката й.

— О, не! Моля ви, не ме пускайте още малко. Нямам нищо против тъмнината — дори се чувствам в безопасност в нея.

— Божичко, какво котенце си, миличка! — възкликна с омекнал глас той.

— Вие също… господин Соломон.

— Не можеш ли да ми казваш Джейк? Опитай.

— Джейк. Да, Джейк. Ръцете ти са толкова силни… На колко си години, Джейк?

— Седемдесет и една.

— Не мога да повярвам. Изглеждаш много по-млад.

— Достатъчно съм стар, за да ти бъда дядо, малко пухкаво котенце. Просто изглеждам по-млад… на тъмно. Но ако се вярва на Библията, вече съм подкарал първата година от подареното време.

— Не бива да говориш така, ти си още млад! Джейк, хайде да сменим темата. Мили Джейк.

— Сладка Юнис.

След няколко минути шофьорът обяви:

— Извън опасност сме, сър. — Щорите се плъзнаха надолу. Госпожа Бранка побърза да се освободи от обятията на своя домакин и се изкиска смутено.

— Боже мили!

— Не бери грижа. Стъклото е прозрачно само в едната посока.

— Слава Богу. Но въпреки това ярката светлина ми подейства като леден душ.

— Да. И съсипа момента. Тъкмо когато бях започнал да се чувствам наистина млад.

— Но вие сте млад, господин Соломон.

— Джейк.

— Джейк. Годините нямат никакво значение, Джейк. Майчице, изцапала съм ти ризата с боя.

— Няма нищо, аз пък съм ти разчорлил косата.

— Лесно ще се среша. Но какво ще кажеш жена ти?

— Ще ми предложи да я сваля за пране. Юнис, скъпа, аз нямам жена. Преди доста години ме замени с по-нов модел.

— Значи е била с лош вкус. Джейк, ти си класика — а класиката само се подобрява с времето. Сега по-добре ли ми е косата?

— Чудесно. Великолепно.

— Почти се изкушавам да помоля да ни върнат в изоставения район, за да можеш пак да ми я разчорлиш.

— Аз съм много повече от „почти изкушен“. Но по-добре да те върна у дома — освен ако не искаш да дойдеш с мен в Канада? Ще се приберем някъде посред нощ.

— Искам, но не мога — наистина. Така че отведи ме у дома. Ще седна близо до теб, за да ме прегърнеш.

— Обещавам да не ти роша косите повече. — Той съобщи на шофьора координатите на апартамента й. — И гледай дотам да не преминаваш през още изоставени райони, жадно за стрелба копеле!

— Разбрано, господин Соломон.

Известно време пътуваха в мълчание. Първа го наруши госпожа Бранка:

— Джейк, каза, че си се чувствал млад… преди да ни прекъснат.

— Сигурно си го усетила.

— Така е. Бях готова да ти позволя, Джейк. Знаеш ли какво, искаш ли моя снимка — без дрехи? Качествена, не като тази, която ще ти я направи някой, дето съдира по три кожи за това.

— Мъжът ти ли ще те снима?

— Не е необходимо, Джейк, имам колкото искаш. Забрави ли, че преди време бях модел? Ще ти донеса една… стига да не разказваш никого.

— Обещавам. Нали съм твой адвокат. Ще бъда гроб.

— Каква предпочиташ? Артистична? Или еротична?

— Ах… труден избор!

— Хъм, мога да ти донеса някоя, която съчетава и двете. Имам една под душа, с мокра коса, без петънце боя по кожата и дори без грим — ох, ще я видиш. Как ще ти понесе?

— Ще вия като вълк единак!

— Значи е твоя. Но по одевешния въпрос, защото почти стигнахме. Джейк, как смяташ, шефът има ли някакви шансове с мозъчната трансплантация?

— Не съм специалист, но по мое мнение — никакви.

— Така си и мислех. В такъв случай не му остава много. Джейк, ще трябва да се постарая добре с тоалетите, за да му доставя поне още малко радост.

— Юнис, ти си истинска сладурана. Няма нищо помило от това за него. Много по-добре е, отколкото да му благодариш за милиона.

— Вече го бях забравила, Джейк, мисля само за шефа. Мъчно ми е за него. Довечера ще изляза да си купя нещо наистина екзотично — какво ще кажеш за някое прозрачно боди с малко шарки отдолу? Джо е ужасно добър в това. Сега, след като си имам собствена охрана, мога да се обличам съвсем оскъдно и предизвикателно — ще нося високи обувки, за да подчертавам дългите си крака, миниатюрни найлонови гащички и боя.

— И парфюм, скъпа.

— Шефът няма обоняние, Джейк. От годините е.

— Но затова пък моето е напълно запазено.

— Ох, да. Значи парфюм за теб. И боя за шефа. Никога не бях опитвала нещо толкова екстравагантно на работа… но след като ще бъда само при него и при теб и няма да ме гледат други хора, ще пробвам. Тъкмо ще разбера какво най-много се харесва на шефа. Джо обича да измисля всякакви предизвикателни шарки и не е никак ревнив — сигурно защото му е жал за стареца. Но напоследък толкова трудно се намират модни дрешки. Ще трябва доста да обикалям.

— Юнис.

— Да, сър? Да, Джейк?

— Не излизай по магазините тази вечер. Това е заповед — от твоя шеф, предадена чрез адвоката му.

— Добре, Джейк. Мога ли да попитам защо?

— Ако искаш, утре можеш да носиш само боя. Моите хора ще те докарат с бронираната кола, все едно че си корона с перли. Но тази нощ колата ми трябва.

Утре вече ще имаш своя и ще можеш да се разхождаш навсякъде.

— Добре, сър. — Тя кимна покорно.

— Но грешиш, като казваш, че Йохан няма да живее дълго. Проблемът му е, че ще живее прекалено дълго.

— Не разбирам.

— Той е в капан, миличка. Паднал е в лапите на докторите и те няма да го пуснат лесно. Веднъж закачиш ли се на животоподдържащите системи, нямаш шанс. Не си ли забелязала, че му сервират да яде без нож или вилица? Метални имам предвид. Вместо това му дават пластмасови прибори. Помисли малко, мила. Превърнали са го в машина, лишен е от каквото и да било право на избор. Юнис, тази мозъчна трансплантация е единственият начин да надхитри лекарите. Ловък ход да извърши самоубийство.

— Не!

— Да. Лишиха го от всички човешки възможности и не му остава друго, освен да прибягва до хитрост. И двамата с теб ще трябва да му помогнем, защото го иска… Изглежда, пристигнахме. Не плачи, малката, защото мъжът ти ще поиска да разбере причината, а не бива да му я разкриваш. Нещо против да ме целунеш на раздяла?

— О, с удоволствие!

— Спри да плачеш и изтрий хубавото си личице, всеки миг ще отворят вратата.

Малко след това тя прошепна:

— Джейк, това бе най-хубавата целувка, която съм получавала. И вече не ми се плаче. Чуваш ли — отключиха вратата.

— Но ще трябва да почакат, докато я отключа и аз — отвътре. Може ли да се кача с теб в асансьора и да те изпратя до вратата?

— Ннне… Мога да обясня присъствието на охраната, но не и защо адвокат на фирмата си прави труда да ме изпраща до прага. Джо не ме ревнува от шефа, но за теб не зная. Не бих искала да го карам — особено след като за малко да му дам повод за това.

— Можем да наваксаме пропуска.

— Бихме могли, мили Джейк. Вече не съм онова скромно и съблюдаващо моралните устои девойче от Айова… сигурно ме поквариха ролс-ройсът и парите… както и един градски тарикат. Пусни ме да си вървя, мили.

3.

Мълчаливо и с подобаващо уважение охраната я изпрати до вратата. Юнис разглеждаше крадешком и с подновен интерес Пушкалото Чарли — чудеше се как един дребничък, незабележим и привидно добродушен човечец може да е толкова зъл и опасен, колкото го описваше Джейк.

Те останаха на пост „гръб в гръб“, докато Юнис разговаряше през ключалката с мъжа си и сетне — докато той отвори.

— К’во е станало, за Бога? Отде намери тез униформени маймуни?

— Няма ли първо да ме целунеш? Нали не съм закъсняла? Още няма шест.

— Говори, жено! Преди два часа тъдява цъфнаха други две маймуни с каручката ти — не че се зъбя, след като икономът на шефа ти се обади за тях. — Той взе палтото й и я целуна. — Та къде се губиш, шемет такъв? Липсваше ми.

— Най-милите думи днес. Че съм ти липсвала.

— Ноктите си изгризах! К’во стана?

— Притесни ли се? О, миличкият ми.

— Не се притесних, щот’ портиерът на Смит рече, че са те пратили по важна задача и ще се прибереш късничко. Тъй разбрах, че трябва да съм споко, ама душа покой знае ли? Чат ли си?

— Чат съм. Нищо особено не е станало. Шефът ми прати своя синеок любимец — Джейк Соломон.

— Ах, него значи. Знам го.

— Господин Соломон ме откара с колата си до неговия офис да работим по едни неща за шефа — знаеш той в какво състояние е сега.

— Горкият дъртофелник, откога му е време да гушне босилека. Жал ми е.

— Не го казвай, мили. Очите ми се насълзяват, като си помисля за него.

— Загубеняче малко. Що ми се връзваш?

— Защото те обичам, миличък. Както и да е, свършихме работа и после господин Соломон и охраната му ме докараха — минахме през Птичето гнездо и стреляха по нас. Удариха ни от едната страна.

— Брей? Някой даде ли фира?

— Дори не ни одраскаха. Много беше забавно.

— И к’во се чу отвътре?

— Страхотен трясък. Но иначе беше много вълнуващо. Даже се възбудих.

— Теб всичко те възбужда, малката. — Той се ухили и й разроши косата. — Важното е, че си у дома, цяла-целеничка. Събличай се. Цял ден ме гони вдъхновение. Не мога да мирясам.

— Какъв вид вдъхновение, мили? — попита тя, докато смъкваше ръкава на дясната си ръка. — Яде ли нещо? Ако ще ме рисуваш, трябва преди това да хапнеш.

— Ядох, ядох. Хайде, че ще ми се изпари вдъхновението. Целият съм на тръни. Да ти стопля нещичко? Пиле? Спагети? Пица?

— Каквото и да е. Най-добре да вечерям, щом става дума за такова вдъхновение. — Тя изрита сандалите, свали чорапогащника и седна на пода да разкопчае жабото. — За картина ли ще позирам, или ще рисуваш право върху мен?

— И двете. Тайфун е в мен. Свръхнова.

Тя подреди грижливо дрехите и се настани върху един стол в поза „лотос“.

— Пак не съм чат. И двете?

— И двете. Ще видиш. — Застанал пред нея, той я разглеждаше усмихнато. — И двата вида вдъхновение.

— Какво пък! Извадих късмет!

— Значи не си гладна? Може да почака?

— Мъжленце любимо, кога съм била гладна, като става въпрос за такива неща? Зарежи леглото, хващай възглавницата и идвай тук!

Не след дълго Юнис въздъхна щастливо — какъв късмет, че не бе позволила на скъпия Джейк да продължи — онази сладост сигурно щеше да е разочарование в сравнение с тази вкъщи. Но поне той я бе разпалил за това. Наистина е най-добре да си вярна съпруга. Е, когато се налага. Какъв невероятен, незабравим ден! Дали да не каже на Джо за повишението на заплатата? Няма за къде да бърза. Всъщност нали бе решила да не му казва нищо за парите. Жалко. Някъде на този етап мислите й съвсем се оплетоха.

След известно време тя отвори очи и му се усмихна.

— Благодаря ти, любимичък.

— Добре ли се люшкахме?

— Точно от каквото имаше нужда Юнис. В подобни моменти си мисля, че си истински Микеланджело.

Той поклати глава.

— Не и старият Мик. Някой чудак. Пикасо, може би. Тя го прегърна.

— Който и да е, миличък, стига да си останеш мой. Е, добре, сега съм готова да ти позирам, а после ще хапна нещо.

— Забрави. Писмо от мама. Ще го четеш ли?

— Разбира се, мили. Чакай, ще ида да го взема.

Той я изпревари и го донесе — още не беше отваряно. Тя го прегледа набързо и въздъхна. Както и следваше да се очаква, беше с поредната заплаха да „прескоча до вас и да ви погостувам“. Юнис знаеше как да се справи с това. Вън и толкоз. Джо не смееше да откаже нищо на майка си. Още не й беше минало от последното посещение — вярно, че тогава живееха в по-малък апартамент, преди да намери това чудесно студио. Да пуснат тук мърмореща дърта чанта? Да спрат за известно време игричките на пода? Не, мамичко. Няма да ти позволя да разрушиш щастливото ни гнезденце с досадното си присъствие. Стой си където си и живуркай с помощите от Социални грижи… ще ти пращам по някой чек от време на време и ще те оставям да си мислиш, че е от Джо. Но нищо повече!

— Интересно ли е?

— Обичайните неща, мили. Мъчел я стомахът, но свещеникът я пратил на друг доктор и сега твърди, че е по-добре. Чакай, ще ти го прочета от началото: „Мило мое момченце. Нищо интересно не се е случило от предишното писмо, но мама знае, че ако не ти пише, няма да получи писъмце от теб. Кажи на Юнис този път да напише по-дълго писмо и да ми разкаже всичко, което се случва с теб, защото мама се тревожи. Юнис е добро момиче, макар че, ако питаш мен, щеше да е по-добре да си вземеш някоя от нашата религия…“

— Ох!

— Бъди търпелив с нея, Джо. Тя ти е майка. Още утре ще й напиша писмо. Ще го пратя с пощата на компанията, за да съм сигурна, че ще го получи — шефът няма нищо против. Добре, ще пропусна останалото, знаем какво мисли за протестантите. Или за бившите протестанти. Питам се какво ли ще си помисли, ако ни чуе да припяваме „Ом мани падме…“[1]

— Ще й изпопадат чекмеджетата.

— О, Джо! — Тя пропусна следващия пасаж, в който се споменаваше намерението за самопокана. — „Анджела ще си има ново бебче. Инспекторката здравата й се сърди, но аз се постарах да я успокоя и мисля, че й дадох хубав урок как да се отнася към свестните хора. Не разбирам защо не ни остави на мира. Какво лошо има в това да си родиш още едно бебче?“ Джо, коя от сестрите ти беше Анджела?

— Третата. Инспекторката е права. Мама бърка. Не чети всичко, сладката. Само важното.

— Да, миличък. Нататък няма нищо особено, само клюки за съседите и бележки за времето. Най-важните новини са, че стомахът на майка ти се е оправил и че Анджела е бременна. Дай ми минутка да измия червеното и черното — между другото, шефът хареса комбинацията — и ще съм готова да рисуваш по мен или да ти позирам — каквото пожелаеш. А докато се къпя, ще те помоля да ми стоплиш една пица. Освен това, миличък, ще те помоля да не се увличаме много тази вечер, а утре да станеш с мен рано сутринта.

— Тъй ли?

— Заради шефа, скъпи. Искам да го зарадвам. — И му разказа идеята за изрисувания на голо тоалет в еротичен стил.

Той повдигна рамене.

— С удоволствие. Само ще внимаваш, че старецът е на смъртно легло. Да не му спре часовничето, като се оцъкли в теб почти гола.

— Няма, мили. Моят шеф се гордее, че е „модерен“ и „в крак с времето“. Но истината е, че са го възпитавали в онези далечни времена, когато голотата не само е била рядкост, но се е смятала за грях. Той още ме мисли за момичето от царевичните полета, останало недокоснато от промените. Така че ще ми нарисуваш фино бельо, ще си сложа и обувки и в очите му ще изглеждам достатъчно облечена. Според неговите „модерни“ представи. Добро момиче, което се преструва на мръсница — мисля, че това ще го забавлява.

— Не чаткам.

— Напротив, мили, ей сега ще ти стане ясно. Всичко е в символизма, както си ме учил. Въпросът е да използваме символите на моя шеф. Голотата не значи нищо за нашето поколение. Но означава много за шефа. Ако сваля тези гащички, според неговите представи вече не съм невинно малко момиче, а ставам курва.

— Курва, това е добре. Анджела е курва.

— Доста нескопосана — промърмори Юнис едва чуто. — Така е, но шефът не обича тези неща. Измъчих се, докато му разгадая символите. Аз съм на двайсет и осем, а той над деветдесет, така че не беше никак лесно да проумея как мисли. Ако прекаля, може да се разсърди и дори да ме уволни. И тогава знаеш ли какво ще стане? Ще трябва да напуснем това чудесно студио.

Тя се огледа, без да променя позата „лотос“. Да, наистина беше чудесно. Ако се изключеше паркираното до вратата миткало и леглото в ъгъла, всичко останало бе изрисувано в ярките цветове на художническо ателие, непрестанно менящи се и същевременно същите. Дори стоманената решетка на северния прозорец бе в изящни линии, което не й пречеше да си върши работата — вкъщи тя беше спокойна. Уют и топлина.

— Юнис, мила…

Тя го погледна изненадано. Джо така бе свикнал с младежкия жаргон, че винаги я учудваше, когато превключеше на нормален език, въпреки че можеше да говори на общоприетия английски не по-зле от нея… съвсем естествено за младеж, завършил добра гимназия всъщност.

— Да, скъпи?

— Всичко ми е ясно. Не знаех обаче за теб. Просто проверявах, хубавице. Може да не съм на деветдесет, но всеки художник разбира от символи. Дано само да си разгадала правилно неговите. Ще го направим, бебче, и то така, че да стане жертва на собствените си фантазии — номерът със смокиновото листо. Ти остави на мен. Ще станеш като девица, която крещи: „Твоя съм, грабни ме!“

— О, чудесно!

— Туй е моя работа, скъпа. Светлината сега е най-подходяща. Ще стане. Но и да се издъним, кой го е грижа? Сиромашията не ме плаши.

„Но плаши мен, мили!“

— Обичам те, Джо.

— Ще го направим за доброто умиращо старче, не за да спасим студиото. Ясно?

— Ясно, и още как! Джо, ти си най-милият съпруг на света!

Той не отговори, само смръщи вежди, но Юнис знаеше, че това е първият признак за артистична вглъбеност, и застана неподвижно.

— Решено значи — каза той след малко. — Утре ще си русалка.

— Добре.

— Още тази нощ. Горната част на торса в морскозелено, с розово по устните, бузите и зърната. Долната част — златисти рибешки люспи, които избледняват на талията. Слънчеви лъчи под водата. Традиционни символи от морското дъно. Много романтично. Но наопаки.

— Това ли реши? — попита тя и за миг се зачуди дали не трябваше да запази мълчание.

Той се усмихна.

— Измама за окото. Ти плуваш. Гмуркаш се право към дъното, с извит гръб и разпилени коси… много красиво. Жалко, че не мога да те пристегна с върви, няма как да ги прикрия, та косата ти ще увисне надолу, а също дупето и гърдите…

— Моите гърди не висят!

— Споко, сладурано. Гърдите ти са един път и ти знаеш, че го знам. Но плътта винаги увисва и художникът е наясно. Всички са наясно, но не си дават сметка. Само че това ще развали ефекта. Трябва гмурването да е като истинско. Инак изкуството става менте.

— Какво пък, ако толкова държиш да е като истинско, мога да се покатеря на стълбата и да скоча върху матрака. Пък ти ме рисувай.

— Не става. Ще си счупиш сладкото вратле. Ще скачаш нагоре. Не надолу.

— А?

— Чу ме. Обръщаме декора наопаки. Ти скачаш право във въздуха. Все едно ловиш топка. Аз снимам стерео, правя хиляда кадъра. Снимам веднъж, дваж, триж — колкото трябва. Обръщам снимките наопаки — и една чудесна русалка се гмурка към морското дъно.

— О, да. Колко съм глупава, наистина!

— Не си глупава, но не си художник. — Той отново се намръщи и тя премълча. — Толкова за тази вечер. Утре рисувам декора и правим тренировки. Да си лягаме, че на заранта ще те шаря за шефа.

— Чудесно — съгласи се тя. — Но, мили, защо трябва да ме рисуваш два пъти, щом утре ще съм русалка? Довърши ме сега и ще си легна на кушетката, за да не те будя сутринта.

Той поклати глава.

— Утре няма да е същото. Пък и не бива да спиш боядисана.

— Няма да ми окапе кожата.

— Няма, миличка, но това е защото гледам да те рисувам рядко и да не държа боята дълго. Но си виждала какво става с момичета, които прекаляват с шарките. Петна, обриви, сърбежи — грозно. Ще те изрисувам от главата до петите, но утре, и ще се умиеш веднага щом се върнеш. Ясно?

— Да, сър.

— Хайде сега махай боята, а аз ще ти стопля пицата. След няколко минути тя спря душа и подаде глава през вратата.

— Какво каза?

— Нищо. Големия Сам се отби. Пицата ти е готова.

— Донеси ми едно парченце. Какво иска Сам? Пари ли?

— Не. Дойде да ни кани. За неделя. Ще медитираме цял ден. В бърлогата на Джиджи.

Тя влезе в стаята, като продължаваше да се бърше с кърпата.

— Цял ден ли? Само четиримата? Или с неговата група?

— Нито едното, нито другото. Седмият кръг.

— Ще се менкаме ли?

— Предполагам. Не каза.

— Да се сменяме значи. — Тя въздъхна. — Мили, нямам нищо против да му заемаш някоя банкнота, която никога няма да ти върне. Но Големия Сам не е гуру, той е най-обикновен сексманиак. Освен това ми е неприятен.

— Юнис, Големия Сам и Джиджи дават каквото имат. Никой не ни кара насила.

— Теоретично си прав. Но единственият начин да се отървеш от някой Кръг е никога да не се включваш в него. Особено когато става дума за Седмия кръг. Ти обеща ли му? Тогава ще стискам зъби и ще се усмихвам.

— Не. Рекох, че първо ще питам теб и ще му кажа утре.

— Е? Какво очакваш от мен, мили?

— Ясно, ще му кажа не.

— О, миличък. Но май не ми отговори. Има ли някаква специална причина, заради която искаш да сме в Кръга? Да не е заради някой критик? Или търговец? Ако Джиджи ти е на ума, защо не я помолиш да ти позира някой път, когато съм на работа? Ще дотича веднага с развята опашка — виждам какви очички ти прави.

Той поклати глава и се засмя.

— Нйет, Ивет. Повярвай, моме, избрах Големия Сам, защото мислех, че ти би искала да е той. Но ще ти призная, от него ме полазват тръпки — има лоша аура.

— О, какво облекчение! Миличък, знаеш, че като се оженихме, ти обещах да се менкаме — всеки път, когато ме помолиш. И го направих няколко пъти. Почти всички бяха приятни, освен един, който бе голяма скука. Но предпочитам сама да си избирам партньорите.

— Грабвай пицата и се хопвай на трона. Ще ти рисувам краката, докато ядеш.

— Да, мили. — Тя се настани в креслото и отхапа от пицата. През следващите няколко минути се чуваше само нейното мляскане и неговите възбудени въздишки, примесени с цинизми, които издаваха висша степен на артистична възбуда. Но никой не им обърна внимание — Джо Бранка бе изцяло погълнат от творческа еуфория, а жена му — от удоволствието да е обект на възхищение.

Най-сетне той подметна едно лаконично „долу“ и й подаде ръка.

— Може ли да погледна?

— Не. Сега си само ребра и цици. Още не вдигай ръце. Искам да ги огледам.

— Като че ли не познаваш всяка моя гънка.

— Млък! Трябва да обмисля как да ги изрисувам утре. — И след малко добави: — Мислех си как да не прекаляваме с голотата за шефа. Имам решение.

— Какво?

— Ха-ха. Ще ти нарисувам сутиен.

— Но това няма ли да развали ефекта, мили? Русалките не носят сутиени.

— И това е решено. Ще използвам мидени черупки — от плоските, нащърбени по края. Знаеш ги.

— Не и аз, скъпи. Няма ги много из Айова.

— Не бери грижа. Морските черупки са добра емпатия и хубав символ. — Той се ухили. — Хубавице, ще ти изрисувам сутиен от черупки да напълниш очите на шефа ти. Цял ден ще се цъкли да види дали е истински, или рисунка. Ако не издържи и попита — аз печеля.

Тя измърка щастливо.

— Джо, ти си истински гений!

[1] Една от най-известните будистки мантри — Б.пр. ↑

4.

Соломон чакаше доктор Бойл пред вратата на операционната.

— Докторе!

Бойл спря и го погледна с досада.

— О, пак ли вие? Вървете по дяволите.

— Без съмнение ще ида и там. Но само за момент, докторе.

— Чуй ме, приятелче — заговори хирургът с едва сдържан гняв, — оперирах единайсет часа само с една кратка почивка. В този момент мразя всички и най-вече теб. Така че ме пусни да мина.

— Струва ми се, че едно питие ще ви дойде добре.

Докторът неочаквано се усмихна.

— Къде е най-близкият бар?

— На двайсет метра оттук. В моята кола. Паркирана е на етажа. Заредена с австралийска бира, както студена, така и на стайна температура. И други неща. Уиски, джин. Каквото пожелаете.

— Божичко, вие американците знаете как да печелите. Добре. Но първо да се преоблека. — Той се обърна.

Соломон го спря отново.

— Докторе, позволих си да взема костюма ви и да го отнеса в колата. Така че можем да тръгваме веднага.

— Той си „позволил“! — Бойл поклати глава. — Добре казано. Хубаво, щом не ти пречи миризмата на пот, да вървим. Ще се изкъпя в хотела. Води ме, Макдъф!

Соломон мълчаливо го отведе до колата и не заговори, докато не му наля голяма халба австралийска бира — той самият я избягваше, беше му прекалено силна, както бе установил в младежките си години. Колата се понесе безшумно и гладко — Рокфорд бе предупреден, че отзад ще се пие.

Соломон почака, докато гостът му пресуши халбата и ахна от удоволствие.

— Как мина, докторе?

— А? Отлично. Добре планирано, многократно репетирано и чудесно изпълнено. Как иначе? Събрал си страхотен екип.

— Значи ли това, че операцията беше успешна?

— … но пациентът умря. Нали така завършваше тази черна шега?

Джейкъб Соломон усети, че го залива вълна на мъка и облекчение. Въздъхна и заговори:

— Какво пък, очаквах го. Благодаря ви, докторе. Зная, че сте направили всичко по силите си.

— Успокой се, човече! Нямах предвид, че този пациент е умрял, просто довърших клишето. Операцията мина точно според плановете ми, пациентът беше в задоволително състояние, когато прехвърлих наблюдението на асистентите ми.

— Значи очаквате той да оживее?

— Не „той“, а „то“. Това нещо там не е човешко същество и едва ли някога ще бъде. То няма да умре, не може да умре — освен ако някое от вашите съдилища не издаде заповед да изключат животоподдържащите машини. Тялото е младо и здраво, с грижите, които получава, ще изкара дълго време, но като протоплазма, не като човешко създание. Може би дори години. И когато си тръгвах, мозъкът също бе жив — мониторите продължаваха да засичат силни алфа-вълни в отговор на дразненията. Той също ще оцелее, след като получава необходимото количество кръв от младото тяло. Но дали този мозък и това тяло някога ще се бракосъчетаят в живо човешко същество… към коя църква принадлежите?

— Към никоя.

— Жалко, щях да ви предложа да звъннете на Господ Бог и да попитате Него, защото аз не зная отговора. Тъй като успях да съхраня ретината и вътрешното ухо — аз съм първият хирург, който го е направил, макар че едва ли ще ми дадат медал за това, — то може би ще чува и вижда. Вероятно, ако се възстанови гръбначният мозък, ще възвърне част от двигателните си функции и дори ще може да се облекчава, с чужда помощ. Но ще ви кажа съвсем откровено, господин адвокате, най-вероятният изход е, че този мозък никога повече няма да се отвори към обкръжаващата го действителност.

— Надявам се предположенията ви да се окажат погрешни — отвърна с благ тон Соломон. — Възнаграждението ви е в пряка зависимост от това да възстановите зрение, слух и говор — като начало.

— Когато свинете литнат.

— Съжалявам, но не ми е разрешено да ви платя при други обстоятелства.

— Грешиш, приятелче. Не ме интересуват вашите правила, аз съм само един касапин. Това, за което говориш, е премията, в случай че пациентът се възстанови напълно. Плаща ми се, за да оперирам. Оперирах. Точка. Такива са моите принципи, наречи го ако искаш моят морал, пък каквото щат да говорят онези копелдаци.

— Като стана дума за това… — Соломон бръкна в джоба и извади плик. — Ето ви възнаграждението.

Хирургът прибра плика. Соломон попита:

— Няма ли да проверите съдържанието?

— Не е необходимо. Ако сумата не отговаря на уговорката ни, ще ви съдя. Но в момента това не ме интересува.

— Още една бира? — Соломон отвори нова бутилка. — Ще ви кажа. Сумата е точно каквато очаквахте. Това е номерът на откритата за вас сметка в швейцарска банка. Освен това там е отбелязано, че сме платили всички разноски на асистентите, компютърното време, болничните разходи и прочее. Надявам се по-късно да имаме възможност да ви изплатим и споменатата премия.

— О, не бих отказал, изследванията в наше време са скъпо начинание, а много ми се иска да продължа. В края на краищата някой ден току-виж ме обявят за неотменна част от медицинската история… макар че сега ми се подиграват и ме наричат шарлатанин.

— Може би е така. Макар че лично аз съм на друго мнение.

Бойл пресуши и тази халба на един дъх и премигна уморено.

— Май се държах доста сприхаво. Съжалявам, винаги излизам от операционната в такова настроение. Забравих, че ти е приятел.

Соломон отново почувства сладко-горчивата вълна на облекчение и тъга и отговори, като подбираше думите внимателно:

— Не, Йохан Смит не ми е приятел.

— Така ли? Имах други впечатления.

— Господин Смит няма приятели. Аз съм негов адвокат и нищо повече. Като такъв, несъмнено съм му верен докрай.

— Ясно. Радвам се, че не си вложил чувства в тази работа, защото прогнозата е доста песимистична — нещо, което аз зная по-добре от всеки друг. — Помисли малко и добави: — Но пък може този път да се получи. Имаме добро съвпадение в тъканните характеристики въпреки огромните разлики между пациент и донор. Идентична кръвна група, което също помага. Току-виж извадим късмет, а? Дори несъответствието на мозък и черепна кутия не се оказа такъв сериозен проблем.

— Тогава защо сте толкова мрачен?

— Имаш ли представа за колко милиона нервни връзки става въпрос? Да не мислиш, че мога да ги свържа всичките само за единадесет часа? Дори не сме се опитвали, работихме само върху нервите на главата, после съшихме прекъснатите краища на гръбначния стълб и го ударихме на молитви. Може да се свържат, но по-вероятно не — и никой не знае защо.

— Разбирам. Това, което не ми е ясно, е как тези милиони връзки понякога се възстановяват? Като при вашите две шимпанзета.

— Просто имах късмет, мама му стара! Човешката нервна система е безкрайно изобретателна в своята защита. Вместо да възстановява стари пътища тя открива нови — ако е в състояние — и се учи да ги използва. Чувал ли си за онзи лабораторен експеримент с обърнатите очила?

— Боя се, че не.

— Става дума за обърнати лещи, които поставили на очите на един студент. В продължение на два дни той виждал всичко с краката нагоре, трябвало да го водят за ръка, да му помагат. После, съвсем неочаквано, нещата си застанали по местата — мозъкът превключил няколкостотин хиляди връзки и вече интерпретирал новата информация правилно. На този етап свалили очилата на доброволеца — и без очилата той видял света наопаки. Отново преминал през мъчителния няколкодневен процес и мозъкът пак успял да възстанови нервните пътища, докато накрая картината на околния свят се върнала към нормалното. Нещо от тоя род се е случило и с моите две шимпанзета, Абелар и Елоиз. В началото никаква реакция и аз просто сметнах, че това е поредният провал. След това се появиха конвулсивни движения и се наложи да ги завържем, за да не се наранят — спонтанни помръдвания без контрол. Като при бебетата. Но на мозъка му е нужно време, за да се научи да управлява собственото си тяло. Не ме питай как, аз съм хирург и мога само да предполагам — питай физиолозите, те ще те затрупат с всякакви теории. Или питай пациента, неговият отговор няма да е по-лош, отколкото на всеки друг. А може да се обърнеш и към някой свещеник. Ей, твоят шофьор в кръг ли върти? До хотела ми има не повече от пет минути.

— Докторе, ще ви призная, че си позволих още едно своеволие. Багажът ви е прибран, сметката в хотела уредена и вещите ви са пренесени в моята гостна.

— Божичко! Защо?

— За вашата собствена сигурност.

— Този хотел ми се струваше достатъчно сигурен. Въоръжена охрана на всяка врата, още въоръжени пазачи при асансьорите — поне три пъти трябваше да си показвам документите при всяко влизане и излизане. Не знаех в какъв военен лагер са се превърнали тези ваши Щати. Не е ли изморително?

— Така е. Но човек привиква с тези неща. Вашият хотел е достатъчно безопасен, поне що се отнася до физическата ви сигурност. Но утре медиите ще хукнат по петите ни и там няма да се скриете от тях. Нито от полицията.

Бойл го погледна с умерена доза тревога.

— Правни усложнения? Нали ме уверихте, че сте се погрижили за всичко?

— При това лично. Така е. Донорът беше семеен и за щастие и двамата съпрузи бяха дали съгласието си предварително. Разполагахме с няколко хиляди доброволци от същата кръвна група, макар да не знаехме кога точно ще получим възможност да използваме тялото на някой от тях. Но ето че извадихме късмет и то без никакви сериозни усложнения — във всеки случай не и непреодолими — и дори получихме разрешение от съдебните власти под предлога „полезни и перспективни изследвания“. Въпреки това журналистите ще вдигнат шум и тогава може да се намеси някой друг съд. Докторе, мога да ви прехвърля за по-малко от час в Канада или където и да било на тази планета — дори на Луната, без да чакате ред. Каквото си изберете.

— Хъм. Не бих имал нищо против да ида до Луната, не съм бил там. Та казваш, че дрехите ми са в твоята гостна?

— Да. И сте добре дошъл при мен.

— И има вана и гореща вода?

— Разбира се.

— В такъв случай всичко, от което се нуждая, е ваната, още една бира и десет часа сън. Не ме е страх от полицията. И преди са ме арестували.

5.

Йохан Себастиан Бах Смит беше някъде другаде. Не знаеше къде, нито го интересуваше, не се и чудеше… защото той не знаеше кой е, не осъзнаваше нищо, не осъзнаваше дори, че не осъзнава нищо.

После, стъпка по стъпка, през огромни периоди, той започна да изплува от несъществуващия свят на пълната упойка, да доближава повърхността и да сънува. Сънищата продължиха неизмеримо дълго, сякаш безкрайно… госпожо Шмит, може ли Йони да излезе да си играем… ах, каква радост! Ужасяващи жестокости в Белгия. Четете всички подробности!… Йохан, друг път да не си влязъл, без да почукаш, ти лошо, лошо момче… щъркелът… нови цени, преди пазарът да отвори утре… да бе, щъркелът, излезе направо от корема й; Йохо, ти не знаеш нищо… Джони, недей, че ако баща ми слезе… хубавото момиче е като песен… ей, стиснах я за циците… сержант, веднъж вече се писах доброволец и няма да повторя тая грешка… Отче Наш, Който си на небето, да се свети името на играта, която играем внимавай Смит, приятелю, ти подписа този договор в петък ще ядем рибешко защото ти обещавам Йохан мили не зная как въобще си могъл да си помислиш подобно нещо за собствената си жена това е мъжка работа господин Смит и сигурна съм съдът ще се съгласи че четири хиляди на месец е много скромно момиче което никога не би направило подобно нещо и ако някой път те сгащя да се навърташ край дъщеря ми ще те гръмна това не си заслужава дори хартията на която е отпечатано Йохан не зная какво ще каже баща ти когато се прибере на разстоянието на което тази антилопа се доближава до мен и ще получа възможност ей, момиче, разтърси ги, разтърси ги, разтърси ги два пъти разтърси ги три пъти бъркай яйцата в нейния ковчег и в главата ми баща й ни чу и сега ще стане страшно няма страшно Йохан само се питам дали ме разбираш приятелю защото нямам тяло и никой не бива да работи за някой друг ако не очаква да ги изпреварим в тази сделка всяко момиче има точно толкова права да видях гаджето на моята най-добра приятелка и двамата ще живеете колкото ви е отредено работи здраво и винаги си плащай сметките когато звездите изгреят зад прозореца на стаята мъжът ми ще ме убие и съседите все душат къде си остави колелото ще се изплатят за нула време обещавам да се поправя тате щом ни натискат ще отстъпим Джони ти си голям националният дълг няма да се върне никога докато ние прегърни ме по-силно политиката на нашата компания трябва да се съобразява с инфлацията затова наемай и плащай по-късно ще му мислим аз не съм такова момиче само защото ти позволих да ще отида в колеж и ще стана учител но сега вече виждам че системата за ранно предупреждаване е безсмислена господа без възможност за по-нататъшен растеж както се отнесе с мен последния път държиш ли се с мен добре и аз ще съм добър с теб, с теб, с теб, Юнис Юнис! Къде отиде това момиче изгубих Рим и изгубих Галия, но най-лошото от всичко е, че изгубих Юнис някой да намери Юнис… идвам шефе… къде беше тук съм през цялото време шефе…

Сънищата му не секваха — в звук, образ, мирис и докосване — и винаги сюрреалистични, което той така и не забелязваше. Те се носеха през него, или той през тях, лишени от логика и същевременно абсолютно логични. За него.

А междувременно светът отвън следваше своето темпо — забравил напълно за него. Опитът за трансплантация на мозък предизвика разпалени коментари по телевизията, където канеха всякакви „специалисти“ да разискват всички аспекти на проблема и да определят дали това е поредното постижение на науката. Зажаднял за слава и известност съдия издаде заповед за арест на „д-р Линдън Дойл“ (sic), но доктор Линдзи Бойл беше извън юрисдикцията му още преди заповедта да бъде подписана и името — коригирано. Прочут и много модерен евангелист произнесе проповед, в която изобличи трансплантацията, като използваше цитати от „Суета на суетите“.

Но на третия ден едно зрелищно и необичайно кърваво политическо убийство измести Йохан Смит от новините и евангелистът установи, че с леки корекции може да използва проповедта си за новото събитие — даваше си сметка за неуморния интерес на всеки истински американец към кръв и насилие.

Както винаги броят на неразрешените раждания надхвърляше този на разрешените и двете числа бяха по-малки от това на абортите. „Ъпджон Интернешънъл“ декларира допълнителни печалби. Започна новата президентска кампания, в която двете консервативни партии — СДП и НОП — заявиха, че ще участват заедно като („запазят автономията си“), за да може президентът да бъде преизбран. Водачът на крайнолявото крило Конституционнолиберален съюз обяви това решение за типичен капиталистически фашистки заговор и предсказа ноемврийска победа на конституционната свобода. По-дребните партии на демократи, социалисти и републиканци свикаха лишена от излишен шум конференция (на която почти нямаше делегати под шейсет и пет годишна възраст) и се разотидоха, без да предизвикат вълнение в медиите.

Земетресение в Близкия изток уби девет хиляди души за три минути и доведе до заплашително нарушаване на крехкия баланс в региона. Китайско-американската лунна комисия съобщи, че лунните колонии задоволяват 87% от нуждите си от протеини и въглехидрати, и повиши имиграционната квота, но отново отказа да премахне образователния ценз.

Йохан Себастиан Бах Смит продължаваше да сънува.

След неизмеримо много време (как се измерва времето в съня?) Смит се пробуди достатъчно, за да осъзнае, че съществува — тоест преодоля невидимата граница между съня и присъствието в реалния свят. Знаеше кой е: Йохан Себастиан Бах Смит, старец — не беше малко дете, нито момче — и започна да възприема обкръжаващата го среда, която не предлагаше почти никакви дразнители — тъмнина, тишина, липса на допир, дори на натиск, докосване, кинестезия.

Питаше се дали операцията вече е започнала и ще усети ли нещо, ако е умрял. Не се страхуваше от болката, бяха го уверили, че мозъкът не разполага със собствени рецептори и че ще му поставят упойка само за да лежи неподвижно и да не изпитва никакви тревоги по време на операцията — пък и болката не го плашеше от години, или по-точно, откакто бе станала негов постоянен спътник.

Постепенно се унесе в сън и го споходиха нови съновидения. Нямаше ни най-малка представа, че мозъчната му дейност се следи постоянно и че промяната в ритъма на някои вълни, показваща пробуждането на пациента, е предизвикала големи вълнения в лекуващия екип.

Отново се пробуди и този път стигна до заключението, че заобикалящото го небитие трябва да е смъртта. Обмисли тази идея, без да изпада в паника, тъй като още преди половин век бе започнал да привиква с мисълта, че някой ден ще умре. Ако това наистина беше смъртта, не беше нито Раят, който му бяха обещали като малко дете, нито Адът, в който отдавна бе престанал да вярва, нито дори пълната липса на самоосъзнаване, която очакваше — беше само една безкрайна и неизмерима скука.

Заспа отново, без да знае, че наблюдаващият го лекар бе решил, че пациентът има нужда от почивка.

Събуди се и направи поредния опит да прецени положението си. Ако беше мъртъв — а нямаше причини да се съмнява в това, — изглежда, сега бе подходящият момент за малка инвентаризация на това, с което разполагаше. И така — плюсове — никакви. Всъщност не, един: паметта. Имаше спомени за скорошните събития, но те бяха заплетени и неясни, наподобяващи объркани, налудничави сънища — вероятно заради анестезията, но така или иначе, не можеше да разчита на тях. Освен тях и по-стари спомени, далеч по-ясни, за едно същество на име Йохан Смит. Е, Йохан, стари копелдако, щом двамата с теб ще прекараме вечността затворени в този тъмен лабиринт, най-добре да се опитаме да си припомним всичко, което можем.

Всичко? Или да се съсредоточим само върху хубавите неща? Не, пържолата трябва да има и сол, иначе ще е безвкусна. Опитай се да си спомниш всичко. Ако ни очаква вечността и това е единственото ни забавление, най-добре да разполагаме с пълни записи от изминатия път… тъй като дори най-хубавите моменти могат да станат досадни, след като ги превъртиш няколко хиляди пъти.

И все пак, поне за начало и заради упражнението, ще е най-добре да се съсредоточи върху някой хубав спомен. Е, какво да бъде, приятел? Има само четири главни теми, останалото са подробности: пари, секс, война и смърт. Кое да изберем? Точно така! Права си, Юнис, аз съм един дърт мръсник и единственото, за което съжалявам, е, че не те срещнах четирийсет или петдесет години по-рано. Кажи ми, момиче, тези морски черупки на сутиена ти рисувани ли бяха, или истински? Така и не успях да те попитам навреме за това. Хайде, кажи на своя прадядо. Обади ми се по телефона и ми кажи. Извинявай, миличка, но не зная на кой номер да ме потърсиш.

Божичко, ама колко беше красива!

Нека ти призная още нещо, Юнис, въпреки че непрестанно мислех за теб, така и не посмях да те докосна. Коя е първата, с която съм го правил? Не, ако ти кажа, ще ми се подиграваш. Втората? Ах, бях млад и невинен и тя ме оплете в мрежите си. Госпожа Уиклънд. Малкото й име? Ох, не мога да си го спомня. Едва ли съм я наричал с него, нито тогава, нито по-късно. Въпреки че ми позволи да я навестя още много пъти. Позволила ли казах? Направо ме окуражаваше — тя дърпаше конците през цялото време.

Да видим, бях на четиринайсет, четиринайсет и половина, а тя трябва да е била на… трийсет и пет? Помня, спомена, че се омъжила преди петнайсет години, та тези трийсет и пет са само мое предположение. Няма значение, защото за първи път се срещах с жена, която го искаше, успя да ми покаже, че го иска, а после, без никакъв свян, съумя да се възползва от едно непохватно, почти девствено момченце, да го успокои, да го преведе през целия процес на телесно сближаване, да го накара да изпита наслада, да му покаже, че тя също изпитва наслада — да го накара да се почувства добре след това.

Господ да поживи великодушната ти душа, госпожо Уиклънд! Ако си изгубена някъде сред тази тъмнина — защото сигурно си издъхнала много отдавна, — надявам се още да ме помниш, също както аз си спомням за теб.

А сега, всички подробности, които изрових: апартаментът ти беше точно под нашия (доста просторен според тогавашните стандарти). Един студен зимен следобед ти ми даде четвърт долар, за да ти купя нещо от магазина. Какво ли беше? Не можеш да си спомниш, нали, дърт мръснико? Поправка: дърт перверзен призрак. Какво друго ми остава, освен да съм перверзен? Ах, да, спомних си. Половин фунт нарязана шунка, торбичка червеникавокафяви картофи, дузина яйца (дузината бе само седем цента, Бога ми!), хляб за десет цента, при това от фурната, и още нещо.

О, да, кълбо бял памучен конец от дюкянчето до дрогерията на господин Гилмор. Държеше го господин Брамс — имаше двама сина, единият загинал през Първата световна война, другият изучи електроника. Но да се върнем на теб, госпожо Уиклънд.

Беше ме чула, че прибирам колелото във входа, и когато отвори вратата, отнесох покупките в кухнята ти. Плати ми, после ми предложи горещ шоколад — защо ли не се притеснявах, че мама ще разбере? Татко беше на работа, както и господин Уиклънд, но мама? Ах, да, това бе в онзи следобед, когато се събираше с други жени да плете.

И така, докато посръбвах от шоколада и се опитвах да бъда любезен, ти нави ръчката на старата „Виктрола“ и пусна някаква плоча. Песента се казваше „Марджи“ и ти ме попита дали мога да танцувам. После ме научи — право на диванчето.

Един от лаборантите, следящ постоянно мониторите на мозъчната дейност, забеляза повишаване на активността, помисли си, че пациентът е превъзбуден, и реши да му даде успокояващо. Йохан Смит отново се унесе в наркотичен сън, без да знае причината за това — а именно няколко резки покачвания в кривата на монитора. Фокстрот, май така се казваше онзи танц. Не че го интересуваше името, ръката му бе обгърнала кръста й, нейната лежеше на раменете му, миризмата на топлото й свежо тяло изпълваше ноздрите му. А после го съблазни.

След един дълъг, изпълнен с екстаз и наслада период той произнесе:

„Юнис, скъпа, не знаех, че можеш да танцуваш фокстрот.“

Тя се усмихна право в очите му.

„Защото нито веднъж не ме попита, шефе. Можеш ли да се пресегнеш и да спреш виктролата?“

„Разбира се, госпожо Уиклънд.“

6.

Постепенно Йохан Смит забеляза, че тъмният лабиринт не е напълно лишен от дразнители — главата му бе положена върху нещо, усещаше устата си изсъхнала и натъпкана с някакви предмети, каквито обикновено зъболекарите пъхат на своите нещастни жертви. Но наоколо все още бе непрогледен мрак и мъртвешка тишина. Освен това постоянно свистене…

Всяко усещане бе добре дошло. Йохан извика:

— Ей! Жив съм!

През две стаи от него дежурният лекар подскочи и щеше да падне от стола.

— Пациентът се опитва да говори! Повикайте доктор Бренер!

Бренер се обади почти веднага.

— В момента съм зает, Клиф. Извикай екипа. И съобщи на доктор Хедрик и доктор Гарсия.

— Незабавно!

А Йохан продължаваше:

— Ей, за Бога! Има ли някой тук? — Думите излизаха като нечленоразделни звуци.

Докторът опря сондата на дентофона в зъбите на пациента и се обърна към него:

— Господин Смит, чувате ли ме?

Пациентът изломоти отново, този път по-високо и отчетливо.

— Съжалявам, господин Смит, но не мога да ви разбера. Ако ме чувате, издайте един кратък звук. Какъвто и да е.

Пациентът изпъшка.

— Добре, чудесно — значи ме чувате. Сега: един звук ще значи „да“, два — „не“. Ако ме разбирате, изхъмкайте два пъти.

Смит изсумтя два пъти.

— Чудесно, ето че си говорим. Повтарям: веднъж за „да“, два пъти за „не“. Боли ли ви?

Две изсумтявания.

„Ох… мннее!“

— Отлично! Сега ще опитаме нещо друго. Ушите ви са покрити и напълно звукоизолирани. Гласът ми достига до вас през вашите зъби и горната челюст. Ще махна част от превръзката на лявото ухо и ще ви заговоря. В началото гласът ми ще ви се стори силен, така че ще започна шепнешком. Разбрахте ли ме?

Едно изсумтяване…

Смит почувства нещо да се отлепя от едното му ухо.

— Чувате ли ме?

— Хъ… ми.

— А сега чувате ли ме?

— Ра… ми… ее… ах… оо… ми!

— Струва ми се, че това беше изречение. Опитайте се засега да не говорите. Само едно или две изпъшквания.

— Разбира се, че не мога да говоря, идиот такъв! — ядоса се Йохан. — Извадете тази тръба от устата ми! — Гласните излизаха съвсем ясно, но съгласните се губеха.

— Докторе, сигурно му пречи тръбата.

— Тихо, сестра — сгълча я доктор Бренер. — Господин Смит, поставили сме аспирационна тръба в гърлото ви, за да не се задавите от собствената си секреция или слюнка. Все още не мога да я извадя, така че опитайте се да потърпите. Освен това очите ви са залепени. Единствено очният лекар може да разреши да свалим превръзките. Аз съм само дежурен реаниматор и не водя вашия случай — лекуващите ви лекари са доктор Хедрик и доктор Гарсия. Нямам право да предприемам каквото и да било, докато някой от тях не дойде. Удобно ли се чувствате? Един звук, или два.

Едно изсумтяване.

— Чудесно. Ще остана при вас. Можем да разговаряме. Съгласен?

Едно изсумтяване…

— Добре тогава. Но има и друга възможност. Аз ще казвам азбуката, бавно, а вие ще ме спирате с едно изсумтяване, когато стигнем буквата, която искате. После до следващата и така нататък. Искате ли да опитаме?

Едно изсумтяване.

— Хубаво. Имам богат опит с това, не сте първият пациент, с когото разговарям по този начин. Сигурно ви е скучно и това ще ви помогне да се разведрите. — Докторът прегледа показанията на мониторите. — И така, да започнем. А… б… в… — Йохан го спря при „д“.

— „Д“ — повтори доктор Бренер. — Не ми отговаряйте, продължаваме. А… б… в… г…

Фразата беше „дясното ухо“.

— Искате да сваля превръзката и от дясното ухо?

Едно изсумтяване.

Докторът внимателно свали превръзката.

— Проба… Синсинати… шейсет и шест… Сузана. Чувате ли и с двете уши? Гласът ми мести ли се от едното към другото?

Едно изсумтяване, последвано от три.

— Разбрах, да се върнем към азбуката. А… б… в… Когато привършиха, докторът попита:

— „Безтял“? Това ли е думата, която имахте предвид?

Двойно изсумтяване.

— Добре, започваме пак. А… б… в… — Този път той внимаваше къде точно го прекъсват.

— Чакайте. Пак излиза същото. По дяволите, къде ли греша? Безтяло? Ах, две думи. „Без тяло“?

Прочувствано изсумтяване…

— Искате да кажете, че не усещате тялото си, така ли? Наистина ли?

Един звук.

— О, разбира се, че не го усещате, оздравителният процес още не е завършил! Но честно — продължи да лъже докторът с умение, натрупано от продължителната практика, — вие се възстановявате с изненадваща бързина. Дори ще ви призная, че благодарение на вас спечелих един облог. Петстотин долара — лъжеше все така храбро докторът — и трябваше да поискам повече, че ще се пробудите толкова скоро. Сега смятам да се обзаложа за времето, когато ще започнете да се движите. Защото вие разполагате с чудесно младо и здраво тяло, макар все още да не го усещате.

Тройно изсумтяване. Съобщението гласеше: „Колко време?“

— Колко време от операцията ви? Или след колко време ще можете да използвате тялото си?

Доктор Бренер беше спасен от звънеца. Спря да изрежда азбуката и каза:

— Само за минутка, господин Смит. Дойде доктор Хедрик и трябва да му докладвам. Сестрата ще остане с вас. Опитайте се да си починете.

Навън доктор Хедрик вече очакваше Бренер.

— Доктор Хедрик, нека ви кажа нещо, преди да влезете. Прегледахте ли данните от мониторите?

— Разбира се, там всичко е наред. Пробуждането протича нормално.

— При това пациентът изглежда съвсем ориентиран. Свалих превръзките на двете уши и проведохме кратък разговор, по системата със звуците…

— Слушах ви известно време по уредбата. Струва ми се, че сте си позволили повече, отколкото ви е разрешено.

Доктор Бренер замръзна, после отговори троснато:

— Колега, признавам, че това е ваш пациент. Но тъй като ви нямаше, се налагаше сам да взема решение. Ако не желаете да се занимавам със случая, достатъчно е да ми го кажете.

— Не бъдете тъй обидчив, млади момко. Елате да погледнем пациента. Нашия пациент.

— Добре, колега.

Влязоха заедно и доктор Хедрик се обърна към пациента:

— Господин Смит, аз съм доктор Хедрик, вашият лекуващ лекар. Поздравления! Добре дошли обратно в света на будните. Това е постижение за всички нас — и пълна реабилитация за доктор Бойл.

Три изсумтявания…

— Искате да ни кажете нещо?

Кратко сумтене…

— Почакайте малко, ще извадим тези тръби от устата ви и ще можете да говорите. — „Ако имате късмет — помисли си доктор Хедрик, — но и без това не очаквах да се стигне до този етап. Това арогантно копеле наистина е велик хирург. Дори мен изненада.“ — Съгласен ли сте?

Едно развълнувано сумтене…

— Добре. Доктор Бренер, първо ще аспирираме. Сестра, нагласете осветлението. И следете мониторите. Някой да провери защо се бави доктор Файнщайн!

Йохан Смит усети нечии ръце да се движат чевръсто и умело по тялото му.

— Добре, колега — продължаваше доктор Хедрик. — Сега да извадим въздуховода. Господин Смит, ще аспирираме още малко от секрецията. После ще ви накарам да се изкашляте… Така, чудесно… опитайте да кажете нещо.

— Зна… ш… вп… усххх… бшшкко!

— Бавно, бавно. Ще трябва да се научите да говорите като малките деца. Същото изречение, но по-внимателно.

— Значи… все… пак… успях… Божичко!

— Така е, наистина. Вие сте първият пациент в човешката история с мозък, трансплантиран в друго тяло. Сигурен съм, че оттук нататък всичко ще е наред. Имате великолепно младо тяло. И здраво.

— Но… аз… не… усещам… нищо… от… шията… надолу.

— Няма страшно — отвърна доктор Хедрик, който също умееше да лъже убедително. — Това е заради обездвижването. До няколко дни нещата ще започнат да се променят.

„Ако имаш късмет, приятелче, в което се съмнявам.“

— Тъй като се опасяваме от конвулсии, още известно време ръцете и краката ви ще бъдат фиксирани. Но постепенно ще възвърнете контрола над цялото си тяло. Всичко е в упражненията — повтарям, като при децата. Чакат ви дълги и упорити упражнения.

— Колко… дълго?

— Не зная. Шимпанзетата на доктор Бойл се възстановяваха за съвсем кратко време. Но при вас може да отнеме много повече — колкото на някое малко дете, за да проходи. Имате съвсем ново тяло, което ще ви служи още много-много години — хей, току-виж сте първият, доживял до двестагодишна възраст! Така че няма закъде да се бърза, почивайте си, а ние ще ви прегледаме. Поставете параван пред лицето, сестра.

— Докторе, очите на пациента са превързани.

— О, да, вярно е. Господин Смит, когато дойде доктор Файнщайн, ще го помолим да махне превръзките от очите ви. А междувременно — сестра, съблечете го.

Дори разсъблечено, новото тяло бе в значителна част покрито. Пластмасов корсет, наследник на някогашните „железни гърди“[1], обхващаше плътно торса от брадичката до таза, ръцете и краката бяха увити в стимулиращи кръвообращението маншети, имаше уретрален и анален катетър, два венозни пътя за въвеждане на разтвори и още един — за мониторинг, плюс други четири, затворени и оставени за извънредни случаи. Цялото тяло бе оплетено в жици и датчици. Тази част, която се виждаше, би накарала Микеланджело да възкликне с възхищение, докато странната комбинация между плът и електроника щеше да предизвика радостна възбуда у всеки медик.

Доктор Хедрик изглеждаше доволен. Извади от джоба си стилет и го прокара по дясното стъпало — и получи очаквания рефлекс; провери и лявото — без никаква реакция от страна на Йохан Смит.

— Доктор Хедрик? — повика го някой откъм другия край на леглото.

— Да?

— Доктор Файнщайн оперира.

— Ами хубаво… — Той кимна на сестрата да покрие тялото. — Чухте ли, господин Смит? Вашият офталмолог е в операция и няма да може да ви прегледа днес. Толкова по-добре, стигат ви вълненията за един ден. Време е да поспите.

— Не. Вие… свалете… превръзката…

— Не мога. Ще трябва да почакаме Файнщайн.

— Не! Нали… вие… отговаряте… за мен?

— Така е, но за очите ви се грижи специалист.

— По дяволите… докторе… повикайте… Джейк… Соломон!

— Господин Соломон е в Европа и ще му съобщим незабавно, че сте в съзнание. Надявам се утре да пристигне. А дотогава си почивайте. Време е за сън.

— Не искам!

— О, напротив, искате. — Доктор Хедрик кимна на доктор Бренер. — Както казахте, аз отговарям сега. Искате ли да знаете защо ще заспите? Защото ще ви въведем едно лекарство, което ще ви унесе и ще забави кръвния ток. Лека нощ, господин Смит — и още веднъж, моите поздравления.

— Проклет да си… ти… некадърен… нека… дър… ен… — Йохан Смит заспа.

По някое време леко се пробуди.

„Юнис?“

„Тук съм, шефе. Спете сега.“

Той заспа отново.

[1] Стар апарат за изкуствено дишане, създаващ вакуум около гръдния кош — Б.пр. ↑

7.

— Здрасти, Джейк!

— Здравей, Йохан. Как се чувстваш?

— Зъл като лисица с опашка в капан, освен когато тези тирани ме дрогират с нещо, което ме прави благ и отстъпчив, въпреки че не искам да съм такъв. Къде беше, по дяволите? Защо не дойде веднага щом пратих да те повикат?

— На почивка. Първата свястна почивка от петнайсет години. Някакви възражения?

— Не се зъби. Имаш хубав тен. И си поотслабнал. Добре де, макар че ми е малко мъчно, задето не дотича веднага, щом ти подсвирнах. Обиден съм ти.

— Не ме лъжи, не си от обидчивите. Никога не си бил.

— Виж, Джейк, и аз имам чувства като другите хора. Само че се старая да не ги показвам. Но, проклет да си, ти ми трябваше!

Адвокатът поклати глава.

— Не ти трябвам, поне засега. Зная какво си искал от мен — да се намеся в работата на доктор Хедрик по твоя случай. Което не бих могъл да направя. Досетих се и удължих почивката си с още няколко дни, за да избегна излишни препирни.

Йохан му се ухили.

— Винаги безкомпромисен, а, Джейк? Добре де, не съм от хората, които плачат за вчерашни грижи. Но сега, след като се върна, виж какво смятам — Хедрик е добър лекар, но малко преиграва с мен, а това не е необходимо. Време е да смени песента. Ще ти кажа какво искам, а ти ще го предадеш в подходяща форма на Хедрик — като се озъби, припомни му, че не е незаменим.

— Не.

— Какво искаш да кажеш с това „не“?

— Искам да кажа, скъпи Йохан, че имаш нужда от постоянни лекарски грижи. Досега не съм си позволявал да се меся в работата на доктор Хедрик и не мисля да го правя.

— О, за Бога, Джейк! Да, зная, че го правиш за мое добро. Но изглежда, не разбираш напълно положението. Вече не съм в критично състояние, напротив, оздравявам. Знаеш ли какво направих тази сутрин по време на физиотерапията? Помръднах с десния си показалец. Съвсем целенасочено, Джейк! Имаш ли представа какво значи това?

— Значи, че можеш да залагаш на аукциони. И да повикаш келнера.

— Майната ти! Мърдах и пръстите на краката! Джейк, след седмица ще ходя без чужда помощ! Вече прекарвам повече от трийсет минути без този корсет, изкуствения бял дроб, а и когато ми го поставят, той само подпомага дишането, не го командва. И въпреки този невероятен напредък продължават да се отнасят с мен като с лабораторна маймуна. Държат ме буден само определено време през деня — тези негодници дори са ме обръснали, докато спя, и един Господ знае какво още. Връзват ме за леглото почти непрестанно, освен когато идват да ме масажират. Ако не ти се вярва, повдигни чаршафа. Джейк, аз съм затворник в собствения си дом.

Соломон не помръдна.

— Вярвам ти.

— Премести си стола, за да те виждам по-добре. Дори са ми обездвижили главата — защо е необходимо пък това?

— Нямам представа. Питай доктора. — Соломон не помръдна от мястото си.

— Попитах теб… писна ми да се държат с мен, сякаш съм в казармата.

— Йохане, казах ти вече, не мога да се изказвам по въпроси, които са извън моята компетенция. Няма никакво съмнение, че състоянието ти се подобрява. Но само глупак би сменил нападател, който вкарва голове. Лично аз не вярвах, че ще преживееш тази операция. Предполагам, че ти също.

— Ами… ако трябва да съм честен, така е. Заложих си живота — в буквалния смисъл — на доста слаба, но перспективна карта. Но все пак спечелих.

— Тогава защо не си благодарен, а се държиш като глезено дете?

— Нали ме познаваш, Джейк — такъв съм си. Ето, че сега говориш като мен.

— Въобще не желая да говоря като теб. Но все пак трябваше да ме чуеш. Покажи малко благодарност. Благодари на Бога — и на доктор Хедрик.

— И на доктор Бойл, Джейк. Благодарен съм им — наистина. Измъкнаха ме от ноктите на смъртта — вече имам всички причини да очаквам един чудесен нов живот, а изгубих само няколко седмици. Не можеш да си представиш колко съм им благодарен, няма думи, които да го опишат. Очите ми пак са силни и виждам оттенъци на цветовете, които бях забравил. Чувам тонове, каквито не бях чувал от години. Карам ги да ми пускат симфонии и мога да проследя пиколата чак до горе. И цигулките. Сега вече улавям всички високи тонове — дори новият ми глас е по-висок, сигурно е бил тенор. И мога да подушвам, Джейк — нещо, което също ми бе отнето много отдавна. Сестра, приближете се, ако обичате, за да ви помириша.

Сестрата, красива червенокоса девойка, не отговори и се засмя, но въпреки това се доближи до леглото. Йохан продължи:

— Вече ми позволяват да се храня — веднъж дневно, дъвча и преглъщам, няма я вече проклетата тръба. Джейк, знаеш ли, че пшеничната каша е по-вкусна от филе миньон? Защото аз го научих чак сега. По дяволите, всичко е ужасно вкусно, бях забравил, че храненето може да доставя удоволствие. Джейк, чувствам се толкова добре в новото си тяло, че нямам търпение да изляза навън, да се изкатеря на някой хълм, да седна под дърво и да се заслушам в чуруликането на птичките. И да гледам облаците. Ще се пека на слънце, ще карам зимни кънки. Ще танцувам. Представяш ли си, Джейк, ще танцувам!

— Някога и мен ме биваше в танците. Но напоследък все нямам време.

— Аз пък нямах време още от малък. Но сега ще си го осигуря. И ще се наслаждавам на живота. Останаха ли ми някакви парици? Не че ме интересува.

— Искаш ли да чуеш суровата истина?

— Не можеш да ме изплашиш, Джейк. Дори ако трябва да си продам къщата, за да платя на тези тъмничари в бели престилки. Може пък да се окаже забавно. Едно нещо ще ти кажа — никога няма да опра до социалните помощи. Винаги съм се оправял и винаги ще се оправям.

— Поеми си въздух. Ти си по-богат от всякога.

— Какво? О, колко жалко. Тъкмо тръпнех от радост при мисълта, че съм разорен.

— Лицемер.

— Ни най-малко, Джейк. Аз…

— Казах, че си лицемер. О, я млъквай! Богатството ти достигна космически мащаби, отвъд които не може да бъде пропиляно, колкото и да се стараеш, а само ще продължава да расте. Въпреки огромната цена, която ни струваше тази операция и всичко свързано с нея. Но има едно нещо — вече не управляваш „Смит Ентърпрайз“.

— Така ли?

— Да. Посъветвах Тийл да заеме пари и да изкупи дяла ти, така ще е по-грижовен към нашия „магазин“. Аз също си позволих да купя малко акции и в момента са нужни двама души — аз и ти, или ти и Тийл, — за да се вземе решение с мнозинство. Но никой самостоятелно. Готов съм да ти върна дяла веднага щом го поискаш.

— Боже опази!

— Добре, Йохан, ще го обсъдим по-нататък. Не съм се опитвал да се възползвам от отсъствието ти.

— Зная, Джейк. Но щом не държа контролния пакет, следователно нямам и моралната отговорност да следя какво става с компанията. Смятам да си подам оставката като председател на управителния съвет — нека ти, или Тийл, заемете мястото ми.

— Да почакаме, докато си стъпиш на краката.

— Добре, но няма да си променя решението. А сега, по един друг въпрос. Хъм, сестра, не трябва ли да изпразните някой контейнер, да си измиете ръцете или да проверите дали не е протекъл таванът? Искам да разговарям насаме с моя адвокат.

Тя се усмихна и поклати глава.

— Не, сър. Знаете, че нямам право да напускам тази стая, освен когато не пристигне смяната ми. Но мога да направя друго, за което ме е инструктирал доктор Хедрик — ще изключа микрофона на монитора и после ще ида в другия край на стаята. Ще пусна телевизора и ще усиля звука, за да сте сигурен, че не ви чувам. Доктор Хедрик се досети, че ще искате да обсъдите някои неща на четири очи с господин Соломон.

— Отлично! Онази стара буболечка все пак е запазила известна човещина. Направете го, сестра. Видя ли, Джейк? — продължи той с тих глас след малко. — Вече те оставят насаме с мен и не ги е страх, че ще се задавя или нещо такова. И да стане нещо, веднага ще го засекат на мониторите. Въпреки това не желаят да откликнат и на най-нищожните ми молби. Я ми кажи, случайно да носиш огледалце?

— Аз? Никога през живота си не съм носил подобно нещо.

— Жалко. Следващия път, като идваш при мен, си вземи. Още утре. Джейк, Хедрик е добър доктор, загрижен е за мен, но не ми казва нищичко. Онзи ден го попитах на кого е принадлежало това тяло и той дори не си направи труда да ме излъже — каза ми в прав текст, че това не било моя работа.

— Така е.

— Какво?

— Спомняш ли си договора, който подготвих? Там пише…

— Не съм го чел. Писнало ми е от измишльотините ти.

— Никога не си ме слушал. Личността на донора да бъде запазена в тайна, освен ако той самият не позволи тази клауза да бъде нарушена… и дори в такъв случай след смъртта му ще се иска разрешение от неговите наследници. Така че наистина нямаш право да го узнаеш.

— О, по дяволите! Знаеш, че ще го науча веднага щом се изправя на крака. Не ми трябва, за да го размахвам пред медиите, просто искам да знам.

— Не се съмнявам, че можеш да го разбереш. Но не бих искал да съм страна при нарушаването на договора.

— Хъм. Джейк, ти наистина си твърдоглаво копеле. Никой няма да пострада от това. Добре де, добре. Но ми донеси огледало. Чакай, това може да стане още сега. Иди до тоалетната и се огледай. Потърси нещо. Имаше няколко по-малки огледала последния път, когато още ходех сам там. И сигурно още ги има. Само гледай сестрата да не те види. Пъхни едно в джоба.

— Защо просто не поискаш да ти дадат?

— Защото няма да ми дадат, Джейк. Може да си мислиш, че развивам параноя, но този всемогъщ доктор бди над мен като орлица. Не ми позволява да зърна новото си лице в огледалото. Е, сигурно по него ще има белези от операцията, но какво толкова? Въобще не ми разрешава да се огледам. Всеки път, когато ме масажират, поставят пред лицето ми завеса. Дори ръцете си не съм виждал. Представяш ли си, даже не знам какъв е цветът на кожата ми. Дух ли съм, или ме има? Направо полудявам.

— Йохан, може наистина да преживееш дълбоко сътресение, когато се видиш. Преди да си се възстановил.

— Какво? О, говори разумно, Джейк, познаваш ме достатъчно добре. Мога да го преживея дори да съм най-грозното нещо, появило се на този свят след кастрирания шопар, и да съм покрит с пембени струпеи. — Той се засмя. — Бях грозен като смъртта преди тази операция, така че всяка промяна може да е само към по-добро. Но казвам ти, стари приятелю, не искам повече лъжи — ако продължат да се държат с мен като с умствено изостанало сираче, може наистина да ми се разхлопа дъската.

Соломон въздъхна.

— Йохан, съжалявам, че трябва да ти го кажа, но не съм изненадан, че не ти позволяват да се погледнеш в огледалото…

— Какво?!

— Успокой се. Обсъдихме този въпрос с доктор Хедрик и психиатъра, който работи с него. И двамата са на мнение, че може да получиш тежък емоционален шок, последиците от който може да са много сериозни. Или, както каза ти, да ти се разхлопа дъската — ако се видиш в новия си облик, преди да си се възстановил.

Този път Йохан Смит не отговори веднага. Помълча, сетне промърмори:

— Дрън-дрън, приятелче. Аз зная, че тялото ми е принадлежало на друг човек. Какво толкова ще ми стане, ако се огледам?

— Психиатърът спомена възможността за раздвояване на личността.

— Я ела насам и ме погледни право в очите. Джейк Соломон, вярваш ли в това?

— Моето мнение е без значение, нито е достатъчно компетентно. Не смятам да споря с лекарите. От това никога не е имало полза.

— Така значи стоят нещата. Джейк… съжалявам, че трябва да го кажа, но ти не си единственият адвокат в този град.

— Известно ми е. Йохан, аз също съжалявам, че трябва да го кажа, но аз съм единственият, към когото можеш да се обърнеш!

— Какво искаш да кажеш?!

— Че си поставен под съдебно попечителство. Аз съм ти попечителят.

Настъпи мълчание. Когато най-сетне отвърна, Йохан говореше почти шепнешком:

— Конспирация. Никога не съм си помислял, че можеш да го направиш, Джейк.

— Йохан, Йохан!

— Да не си решил да ме държиш вечно под ключ? Ако не е така, каква е цената за моята свобода? Съдията в играта ли е? А Хедрик?

Соломон едва се овладя.

— Моля те, Йохан, остави ме да говоря. Ще се престоря, че не съм чул последните ти думи. Освен това ще накарам да ти донесат съдебното решение, за да се запознаеш с него сам. Нещо повече, ще помоля самият съдия да дойде при теб. Но искам първо да ме изслушаш.

— Слушам те. Какво друго мога да направя? Аз съм пленник.

— Йохан, попечителството ти ще бъде прекратено в мига, когато можеш сам да се явиш в съда — собственолично — и да убедиш съдията, който се казва Маккамбъл, че вече не си non compos mentis[1]. Той предприе тази стъпка с огромна неохота — нужни бяха доста големи усилия, за да се преборя да съм твой попечител, след като не аз бях ищецът по делото.

— Така ли? И кой поиска да бъда поставен под попечителство?

— Йохана Дарлингтън Сиуърд, et aliae — тоест, заедно с трите ти други внучки.

— Ясно — отвърна замислено Йохан. — Джейк, дължа ти извинение.

— За какво? — засмя се Соломон. — Как можеш да кажеш или да направиш нещо, което да изисква извинение, след като си non compos mentis?

— Уф, този път наистина ме заболя. Милата малка Йохана — трябваше да я удуша веднага след като се роди. Майка й, дъщеря ми Евелин, непрестанно ми я слагаше в скута и ми повтаряше, че била кръстена на мен. Джейк, единственото нещо, което това малко кретенче направи, бе да се изпикае върху панталоните ми — преднамерено. Значи Джун, Марла и Елинор също участват? Не съм изненадан.

— И за малко да успеят, Йохан. Почти си продадох душата, за да спечеля съдията Маккамбъл. Само благодарение на това, че съм бил дългогодишен адвокат на твоята компания, съдът реши да не присъжда попечителството на госпожа Сиуърд. Това и някои други неща.

— Какви други неща?

— Ами… тяхната глупост. Ако от самото начало се бяха прицелили в попечителството, щяха да го получат. Но вместо това първият им ход бе да те обявят официално за мъртъв.

— Така значи. Джейк, как смяташ, дали, когато се възстановя, мога да ги лиша напълно от наследство?

— Можеш да направиш нещо повече. Да ги надживееш. Сега вече можеш.

— Хъм, май си прав. И ще го направя. С голямо удоволствие!

— Решението им не беше само погрешно, но и глупаво. Наеха един бездарен адвокат. Цели четири дни влачеха всякакви свидетели, а съдът взе решение само за четири минути, позовавайки се на казуса „Наследниците на Хенри М. Парсънс срещу Роуд Айланд“. Мислех си, че вече сме се отървали от тях — онзи нещастник, адвокатът им, си тръгна с подвита опашка. Но тогава се намеси Паркинсън и… виж, неговият адвокат не беше никак глупав.

— Паркинсън? Нашето момче Парки, кретенът бивш директор?

— Същият.

— Хъм. Фон Ритер се оказа прав — не си заслужава да унижаваш противника. Но какво го е накарало да си пъхне муцуната?

— Не той, а неговата тъща. Паркинсън само седеше на скамейките — очевидно ужасно се забавляваше от представлението и този обрат на нещата. Не смеех да поискам делото да продължи, преди да си се възстановил — нашите вещи лица отказваха да заявят категорично, че някой ден ще си в състояние сам да движиш делата си. Ето защо поискахме да се обяви временна загуба на компетентност — изненадахме ги, защото не бяха подготвени — и тогава моят адвокат предложи да бъда посочен за твой pro tem[2] попечител. Аз обаче не се задоволих с този успех, а веднага предприех нови действия. През следващите две седмици Тийл изкупи голяма част от твоя дял — на него може да се разчита, изборът ти е добър. Направи го с парите, които му заех. Легално прехвърляне по банков път, никакви дребни машинации като „десет долара и други активи“. И като събрахме акциите на Тийл и моите, имахме достатъчно, за да държим контролния пакет… защото знаех, че ако изгубим, още следващия ден Паркинсън ще се яви с пълномощия за твоя дял — подписани от внучките ти. Ще поиска да се събере управителният съвет и ще ме изрита, а след това ще уволни Тийл. Не посмях аз да изкупя акциите ти, защото тогава щях да се явя в съда като заинтересовано лице и отсрещната страна можеше да разгадае плановете ни. Трябваше да се действа светкавично.

— Какво пък, радвам се, че сме се отървали. Парки значи.

— Още не сме. Ще има нови сбирки на съвета, но не бива да се безпокоиш.

— Джейк, не смятам да се безпокоя за нищо. Ще си мисля само за птички, небето, дръвчета и пшеничена каша. И сушени сливи, каквито ядяхме като деца. Щастлив съм, че моят стар приятел не е използвал възможността да ме удари в гърба, докато бях безпомощен, и съжалявам, че си помислих подобно нещо. О, все още ти се сърдя, че не искаш да ми намериш огледало, но ще поспорим за това друг път. Мога да потърпя, виждам, че не искаш да ядосаш психиатъра, още повече, когато ми предстои да се явя в съда и да пледирам, че съм с всичкия си и в състояние да се оправям сам в живота.

— Така те искам. Аз пък се радвам, че се оправяш, Йохан. Вече съм сигурен, че си по-добре, защото заприличваш на онзи свадлив и инатлив кучи син, какъвто беше преди.

Йохан се изкиска.

— Благодаря, Джейк — виждам, че ти също си в добро здраве. Има ли други новини? О, да! Къде, за Бога, е моята секретарка? Говоря за Юнис. Никой от кръвопийците край мен не я познава… нито проявиха желание да я потърсят. Питах Гарсия, но той заяви, че няма представа къде се намира, и се оправда, че е прекалено зает, за да се занимава с моите дела. Каза ми да питам теб.

— Аха. — Соломон се поколеба. — Знаеш ли й адреса?

— Трябва да е някъде в северната част на града. Сигурно моят счетоводител го знае. Чакай малко! Ти я откара веднъж до тях, спомням си съвсем точно.

— Така беше. Наистина е някъде в северните покрайнини. Но онези заешки дупки ужасно си приличат. Моята охрана може да знае. Ей, като стана дума — твоите горили я изпращаха веднъж, преди няколко месеца, малко преди да постъпиш в болницата. Не си ли ги питал?

— За Бога, Джейк, не ми е позволено да се виждам с никого. Дори не зная дали все още работят за мен.

— Сигурен съм, че бяха тук, поне преди да отлетя за Европа. Но дори да ги попитаме, едва ли ще ни е от полза.

— Защо?

— Защото се видях с Юнис точно преди твоята операция. Тя беше ужасно развълнувана — заради теб, Йохан, въпреки че едва ли го заслужаваш…

— Разбрах те! Давай нататък!

— Не спомена нищо конкретно, но останах с впечатлението, че няма да остане на секретарската служба. По дяволите, човече, никой от нас не е очаквал, че въобще ще ти е нужна секретарка. Аз самият с радост бих я наел, защото е много добра. Но…

— Не се и съмнявам, дърт пръч такъв. Не й ли каза, че може да запази мястото и заплатата колкото пожелае? Или поне докато аз умра.

— Тя го знаеше. Но Юнис е гордо момиче. Не е паразит. Ще се помъча да я открия. Дори да не успея, винаги ще се намерят добри секретарки. Обещавам да се погрижа за това.

— Виж, не искам друга секретарка. Искам Юнис Бранка.

— Казвах само…

— Зная какво искаше да кажеш. Ще ми намериш някоя стара вещица, която се справя отлично с работата си, но не става за гледане. А през това време ще наемеш Юнис на служба при теб.

— Йохан, кълна се във всичко свято на този свят, че никога няма да ти я отнема.

— Е, значи ти е отказала. Джейк, поверих ти парите и живота си. Но никога не бих ти поверил моята незаменима секретарка.

— Nolo contendere[3]. Вярно е, че й предложих работа — винаги когато поиска. Но тя не прие.

— Ами намери я тогава. Ти я намери.

Соломон въздъхна.

— С какви данни разполагаме? Нещо за мъжа й поне? Не беше ли художник?

— Може и така да се нарече. Виж, Джейк, не се обиждай на Юнис, но лично аз бих го нарекъл жиголо. Сигурно съм старомоден. Получих доклад, когато тя се омъжи за него. Беше чист. Няма смисъл да губиш най-добрата си секретарка само защото е избрала такъв екземпляр. Художник е, но не продава много и тя го издържа. Този негодник не я заслужава. Необразован човек. О, зная, че напоследък това е често явление, не съм предубеден. Тази страна е пълна с неграмотни досадници, сигурно същото може да се каже и за „Смит Ентърпрайз“. Навярно Бранка никога не е ходил в училище, където се преподава писмо и четмо. Но ще ти дам една следа — ако Юнис не работи като секретарка, което лесно може да се провери през социалните служби, и ако двамата не получават помощи, а за нея това е сигурно — тогава провери модните агенции: телевизия, художници и фотографи. Търси и двамата. Защото той също е красавец, видях снимката му в доклада на нашата служба.

— Добре, Йохан, ще пратя хора да ги потърсят.

— Прати, ако трябва, цял отряд детективи!

— Но ако са изчезнали? Нали знаеш, случва се понякога.

— За него е възможно, но не и за Юнис. Все пак, ако се наложи, искам да претърсите дори всички изоставени райони на този град.

— Скъпо занимание. Ако пратиш частен детектив в изоставените райони, застрахователната премия за живота му ще скочи до небето.

— Нали ми каза, че имам повече пари, отколкото бих могъл да похарча?

— Така е. Но не обичам да се наемат хора за опасна работа дори когато те са съгласни. Всъщност нека не избързваме, нищо чудно от счетоводството да ни дадат адреса. Или да го открием, срещу дребен рушвет, в социалната служба. Ще те държа в течение.

Соломон се надигна да си върви. Смит го спря.

— Нали ще дойдеш утре? Освен това искам да ме държиш в течение по телефона — ако Хедрик не позволява да говоря по телефона, предавай на него — как върви издирването на Юнис. Докато я намериш.

— Ще идвам всеки ден, Йохан.

— Благодаря, Джейк. От теб все още става добър бойскаут. Кажи на сестрата, че вече може да си дойде от ъгъла. Сигурно нямат търпение да ми тикнат плюшеното мече и да ме цункат за лека нощ — досега не са ми позволявали да стоя буден толкова дълго.

Две стаи по-нататък Соломон спря да размени няколко думи с доктор Хедрик.

— Трудничко е, нали? — посрещна го докторът.

— Доста. Докторе, колко още ще го държите без огледало?

— Не мога да кажа. В последно време пациентът бележи бърз напредък… но все още не може да контролира тялото си. Скоро ще започне да се оплаква от сърбежи, изтръпване, фантомни болки. Психосоматични за нас, но съвсем реални за него. Ако искате вашият довереник да бъде напълно готов за изслушване в съда, ще трябва да се въоръжите с търпение. Това е моето мнение, макар че, ще призная, че съм под влиянието на доктор Розентал. Освен недостатъчния двигателен контрол пациентът е слаб и емоционално нестабилен.

— Същото може да се каже и за мен.

— Господин Соломон, изглеждате като човек, който има нужда от успокоително. Да ви предложа?

Соломон се ухили.

— Само в случай, че съдържа достатъчна доза алкохол.

Хедрик се засмя.

— Става ли, ако е доставено направо от Шотландия?

— Да! Но без вода! Съвсем мъничко.

— Аз ще осигуря лекарството, а вие преценете дали да го разреждате. Ще предпиша и на себе си — да ви призная, този случай поставя възможностите ми на изпитание. Въпреки че творим медицинска история.

[1] Невменяем (лат.) — Б.пр. ↑

[2] Временен (лат.) — Б.пр. ↑

[3] Правен термин, означаващ „Не искам да споря“ или „Няма спор“ — Б.пр. ↑

8.

Доктор Гарсия разтърка ръката на Джейк Соломон на мястото, където току-що го бе инжектирал.

— А сега да почакаме три минути. Десет милилитра „Транквил“ са напълно достатъчни да почувствате успокоение.

— Благодаря, докторе. Доктор Хедрик, какъв е проблемът с Йохан? Съобщението ви бе съвсем лаконично.

Хедрик поклати глава.

— Пациентът отказва да говори с нас. И не спира да настоява за среща с вас.

— Хъм… да не би да е разбрал? Или, по-скоро, ако е така, какво ще правим?

Хедрик се обърна към колегата си.

— Доктор Гарсия?

— Знаете мнението ми, колега. Вашият пациент се възстановява добре, но е все още слаб поради продължителното лежане. Но вече няма никакви причини — поне от медицински характер — да бъде ограничаван.

— Доктор Розентал?

Психиатърът сви рамене.

— Човешкият ум е странно и невероятно творение — и колкото повече го изучавам, толкова по-несигурен се чувствам в познанията си за него. Но ще се съглася с доктор Гарсия по един въпрос: не може да държите пациента вечно завързан за леглото.

— Боя се, че нещата стоят така, господин Соломон — рече доктор Хедрик.

Соломон въздъхна.

— Изглежда, аз трябва да съм доброволецът за тази мисия.

— Всеки от нас е готов да ви придружи, ако желаете, сър. Но пациентът категорично отказва да разговаря с нас. Ще сме наблизо, готови да се намесим, ако се случи нещо непредвидено.

— Ще следите ли всичко на мониторите?

— О, разбира се. Освен това този път сестрата е инструктирана да излезе, ако й кажете. Вие, не пациентът. Не се безпокойте, ще ви наблюдаваме по видеовръзката от съседната стая. Доктор Гарсия и доктор Розентал ще следят мониторите.

— Не ме е страх. Вашето лекарство, изглежда, подейства. Добре, влизам и ако се наложи да яхна тигъра, готов съм да го уловя за ушите.

Йохан Смит го посрещна възбудено:

— Джейк! Къде се изгуби, по дяволите? Дойде да ме посетиш само веднъж през последните три седмици. Веднъж! Проклет да си.

— Имах страшно много работа. Което не може да се каже за теб.

— Така ли смяташ? Физиотерапията също е работа, приятелю, по-трудна, отколкото си мислиш — а и се върши седем дена в седмицата.

— Жив да те оплаче човек, Йохан — на краставичар краставици ли ще продаваш? Бях болен десет дни, което Хедрик сигурно ти е съобщил, и все още се чувствам слаб, така че мръдни се, дърто копеле, да се изпъна до теб. За Бога, не съм млад като едно време и не мога да подскачам всеки път, когато щракнеш с пръсти.

— Не ми пробутвай тия, Джейк. Съжалявам, че си бил болен. Казах им да ти пратят цветя. Получи ли ги?

— Да. Благодаря.

— Странно, защото не съм ти пращал. Пипнах те, нали? Джейк, никога не съм карал хората ми да се преработват, но когато плащам заплата на някого, очаквам да ми се обажда от време на време. И да се срещаме.

— Не ми плащаш заплатата.

— Така ли? Това пък що за глупости са?

— Когато съдът ме назначи за твой попечител pro tem, Маккамбъл ми определи заплата от десет хиляди на месец. Това е всичко, което мога да получавам от теб — а още не са ми ги превели.

— Ще го променим, в най-скоро време! — обеща Йохан. — Предай на съдията Маккамбъл, че съм казал…

— Спри за малко, Йохан. Това бе част от сделката, за да изключим от играта внучките ти. Кажи ми сега какво те яде? Госпожа Бранка? Всеки ден ти пращах доклад — засега не сме я открили. Ако искаш, мога да ти ги предоставя в писмен вид. Виждам, че си се оборудвал с машина за четене.

— Да чета доклади за вашия неуспех? Джейк, не ставай глупав. Да, ядосан съм заради Юнис — по дяволите, дори да не желае да работи повече за мен, можеше поне да мине да ме навести. Но не за това те повиках. Сестра?

— Да, сър?

— Изключете гласовите монитори и идете в ъгъла да гледате телевизия. Изберете някоя по-шумна програма.

— Да, сър. — Сестрата се престори, че изключва системите за наблюдение.

— Сестра?

— Да, господин Соломон?

— Попитайте доктор Хедрик дали наистина не можем да останем насаме. Не мисля, че господин Смит ще се обеси на полилея само защото нямам сестринска квалификация.

— Господин Соломон, доктор Хедрик каза, че оздравяваме — тя се усмихна сияещо, — нали, господин Смит? И че ако желаете да разговаряте насаме, този път мога да изляза. Ако ви потрябвам, натиснете червеното копче. — Усмихна се още веднъж и излезе.

— Брей, каква изненада! — възкликна Йохан.

— Защо? Не чу ли какво смята Хедрик — че оздравяваш.

— Хъм. Страхувай се от гърците, дори когато ти поднасят дарове. Джейк, наведи се, ще говоря шепнешком… не бих се изненадал, ако са скрили някой микрофон наблизо.

— Параноя, стари глупчо. Защо му е на Хедрик да подслушва разговора ни?

— „Млади глупчо“, ако обичаш. За параноята съм съгласен. Както и да е, не искам да го чуе никой друг освен теб. Защото ако греша, няма да прозвучи добре, когато го цитират в съда. Така че, наведи се и слушай внимателно. Джейк… почти съм сигурен, че новото ми тяло е женско!

Джейк Соломон усети, че му се вие свят. Още веднъж благодари наум, че бе позволил на доктор Гарсия да му направи инжекцията.

— Тъй ли? Интересна идея. И какво ще направиш, ако е истина? Ще върнеш тялото за рекламация и ще поискаш друго?

— Не говори глупости, Джейк. Каквото и тяло да имам, ще си остана в него дори да е женско. Половината човечество се задоволява с такова, така че мисля, че ще се справя. Но не разбираш ли? Ако предположението ми е вярно, то обяснява защо не ми позволяваха да се погледна в огледалото. Страх ги е да не се побъркам. — Йохан се изкиска. — Но не ме познават. За Бога, даже на теб не ти позволяват да видиш нищо, държат ме омотан целия, дори ръцете ми са скрити. Главата ми е усукана в кърпа. Предполагам, че косата ми вече е пораснала. Ако съм грозноват, няма как да определиш пола по лицето.

— Може би. Интересна теория. Как стигна до нея?

— О, по няколко причини. Първо, защото макар вече да мога да използвам ръцете си, не ми позволяват. Освен по време на контролираната физиотерапия. За да не се опипвам, ето защо — държат ме вързан с тъпото обяснение за „спастични мускулни движения“ и прочее. В началото имах малко, но бързо изчезнаха. Няма значение. За първи път позволяват на сестрата да напусне стаята. Сега ще разберем. Джейк, вдигни завивките и погледни! Кажи ми, приятелю — наистина ли съм жена? Побързай — тя скоро ще се върне.

— Йохан… — почна Соломон.

— Какво, Джейк? Побързай бе, човече!

— Ти си жена.

Йохан Смит помълча няколко секунди, след това каза:

— Какво пък, все пак е някакво облекчение. Поне не съм се побъркал. Ако „жена“ и „побъркан“ не са синоними. Как се случи това?

— Знаех го от самото начало. Не можеш да си представиш колко ми беше трудно да те гледам и да се преструвам, че всичко е както трябва. Защото ти си прав — докторите се бояха, че ще го понесеш зле. Докато си още слаб.

— Тия типове не ме познават… да знаеш колко по-изненадан бях на шест годинки, когато открих, че момичетата са различни от момчетата. С едно малко момиченце от нашия блок. Тя ми показа. Но как се случи това, Джейк? Нали го нямаше в договора?

— О, напротив.

— Моля?

— В нито една от клаузите, които си подписал, не ставаше дума за раса и пол. Ти акцентира върху „здраво“ тяло на възраст между двайсет и четирийсет години, кръвна група AB отрицателна. Нищо повече.

Йохан премигна объркано.

— Така беше. Но въобще не ми хрумна, че ще ме поставят в женско тяло.

— Защо да не го направят? Нали слагат женски сърца в мъжки тела и обратното?

— Вярно. Само повтарям, че подобна мисъл не ми е минавала през главата. А дори и да беше, не бих рискувал да намаля шансовете си наполовина, поставяйки ограничения. Не съм човек, който да плаче, когато котлето с млякото се обърне. Е, сега, след като вече зная, няма смисъл да продължаваме криеницата с огледалата. Ще излезеш ли навън да кажеш на онзи упорит доктор, че искам най-сетне да видя как изглеждам? Ако е необходимо, набий му го в главата.

— Добре, Йохан. — Соломон позвъни за сестрата и излезе. След пет минути се върна с Хедрик, Гарсия и Розентал, както и още една сестра, която носеше голямо огледало.

— Как се чувствате, госпожице Смит? — попита Хедрик.

Пациентът се усмихна криво.

— Ето, че вече съм „госпожица“ Смит. По-добре, благодаря, най-сетне се успокоих. Можехте да ми кажете преди седмици, не съм толкова неуравновесен, колкото смятате.

— Сигурно е така, госпожице, но аз съм длъжен да поставям на първо място здравето на моя пациент.

— Не исках да ви упреквам. Но сега, след като котката изскочи от торбата, кажете на сестрата да ми подаде огледалото. Любопитно ми е.

— Разбира се, госпожице Смит.

Доктор Гарсия даде знак на сестрата при пулта да се отдалечи и седна на крайчеца на леглото. Хедрик се настани от другата страна, Розентал остана прав. Едва тогава Хедрик взе огледалото от втората сестра и го вдигна пред лицето на пациента.

Йохан Смит погледна новото си лице първо със силен интерес, след това с недоверие и накрая чертите му се изкривиха от ужас.

— Божичко мили! Небеса, какво сте направили с нас? Джейк! Ти си знаел!!!

Адвокатът изглеждаше като всеки силен мъж, който едва се сдържа да не се разплаче.

— Да, Йохан, знаех. Ето защо не можех да я намеря, колкото и да настояваше — защото тя беше тук през цялото време. Тук, пред мен… и аз трябваше да разговарям с нея! — Той се предаде и изхлипа.

— Джейк, как можа да им позволиш да го направят? Юнис, о, Юнис, мила, моля, прости ми — не знаех! — Йохан също се разплака, една октава по-високо.

— Доктор Гарсия? — обади се Хедрик.

— Разбрах, колега, започваме веднага.

— Доктор Розентал, погрижете се за господин Соломон. Сестра, дръжте го, че ще падне! По дяволите, къде е проклетият аспиратор?

След пет минути в стаята цареше спокойствие. Пациентът бе унесен в медикаментозен сън. След като се успокои, че състоянието на госпожица Смит е овладяно, доктор Хедрик преотстъпи наблюдението на своя колега Гарсия и излезе.

Соломон лежеше на една кушетка в съседната стая. Доктор Розентал седеше до него със слушалки на врата. Хедрик го погледна с вдигнати вежди и психиатърът кимна, после промълви беззвучно: „Всичко е наред, бихте ли ме сменили?“

— Разбира се, колега. — Хедрик седна на мястото на Розентал и улови Соломон за ръката, за да му измери пулса. — Как се чувствате?

— По-добре — отвърна замаяно Соломон. — Съжалявам, че се изложих така. Тя как е?

— Спи. Много ли я обичахте?

— И двамата я обичахме. Докторе, тя беше ангел.

— Добре, добре, поплачете си. Сълзите са смазочното масло на душата. Мъжете щяха да са много по-добре, ако си поплакваха от време на време, както го правят жените. Нали, Розентал?

— Съвсем правилно, колега. Народите, където мъжете плачат свободно, не се нуждаят много от услугите на специалисти като мен. — Той се усмихна. — Господин Соломон, тъй като вече сте в сигурни ръце, аз ще си вървя — време е да изсуша няколко глави за моята колекция. Освен ако не съм ви нужен тук, колега?

— Бягай, Рози. Чакам те утре, за да прегледаме пациента. В десет часа.

— Довиждане, доктор Розентал. Благодаря ви за всичко.

— Няма за какво, господин Соломон. Не позволявайте на този ветеринар да ви продава пудра за бълхи. — И излезе.

— Господин Соломон — почна Хедрик, — в тази къща има достатъчно свободни легла. Какво ще кажете да ви дам приспивателно и да ви настаня в някое? Осем часа спокоен сън ще ви излекуват напълно.

— Вече съм съвсем добре.

— Щом казвате. Не мога да ви лекувам насила. Но ще ви призная, че съм по-разтревожен за вас, отколкото за моя пациент. Като казахте „ангел“, имахте предвид донора, не госпожица Смит, нали?

— А? Да, разбира се. Юнис Бранка. — За миг лицето на Соломон се разкриви от мъка.

— Не я познавах и нямам кой знае какъв опит с ангелите, лекарите рядко виждат пациентите си в най-добрата им светлина. Но ако се съди по тялото й, наистина е била ангел. Не бях виждал по-здраво тяло. На двайсет и осем години според документацията и поне с пет години по-млада на външен вид. Тя — сега говоря за госпожица Смит, за госпожица Йохан Смит — е в състояние да издържи на всякакви трудности с това тяло. За съжаление не мога да кажа същото за вас. Но щом не искате да спите тук — ваша воля…

— Нямам абсолютно никакво желание да оставам!

— Добре. Нека само ви измеря кръвното и пулса. Ако реша, че нещо не е наред, ще помоля да извикат личния ви лекар.

— Той не прави домашни посещения.

— Какъв лекар е тогава — изсумтя Хедрик, — след като не може да отиде там, където пациентът се нуждае от него? Всъщност защо ли питам, в наши времена докторът трябва да се съобразява много повече с данъчните власти, отколкото с професионалната си обвързаност към болния. Само не ме цитирайте, че току-виж ми отнели лекарските права. Е, ще ми позволите ли да ви прегледам?

— Разбира се. Дори ще взема каквото ми препоръчате, само да ме пуснете да се прибера. Обикновено не пия лекарства, но тази вечер е изключение.

— Хубаво. Навийте си ръкава. — Докато го преглеждаше, Хедрик продължи: — Вярно е, че нямам опита и познанията на моя колега Розентал. Но ако сега ви се говори, готов съм да ви изслушам. Зная, че има много неща, които ви тежат на душата. Все пак преодоляхте най-лошото — Йохан Смит вече знае, че е „госпожица“ Смит и освен това научи, че обитава тялото на бившата си секретарка. Ако има нещо друго, което да ви вълнува, аз съм насреща.

— Нямам нищо против да разговаряме за Юнис. Само че не зная какво да кажа.

— Кажете ми например как това красиво момиче изгуби живота си. Не знаех името на донора, преди да ми го съобщите. Тази информация е поверителна.

— Да, известно ми е. Това дете — простете, че говоря така за Юнис, но за мен тя беше като дете. Та мисля си, че тя не би имала нищо против да преотстъпи тялото си на своя шеф, в случай че не е в състояние повече да го ползва. Заради романтичния й характер и прочее. Но виж, безпокоях се за Йохан. Не знаех как ще го преживее. Мисля, че издържа на удара.

— Хубаво е, че споделяте с мен тези неща, господин Соломон. Това още веднъж доказва правотата на доктор Розентал, на чийто опит се уповавах — че не биваше да съобщаваме на господин Смит от самото начало за промяната в пола. Заради връзката на пациента с донора.

— Да, те наистина бяха близки, докторе, не преувеличавам. Ще ви призная, че ако бях два пъти по-млад и Юнис не беше омъжена, щях да направя всичко възможно, за да се оженя за нея. Сигурен съм, че същото може да се каже за Йохан. Ето защо мога да си представя какъв шок е за него да научи, че тя е загинала.

— Катастрофа с кола?

— Нищо толкова невинно. Била е убита от уличен бандит. Психопат най-вероятно, но няма да узнаем истината, защото охраната на Йохан Смит го е подгонила от местопрестъплението и малко след това го е убила. Благодарение на това и тя е била спасена — имам предвид тялото й, което е било откарано своевременно в болница. — Соломон въздъхна. — Май приказките не ми помагат особено.

— Но как охраната на господин Йохан Смит се е озовала на мястото на инцидента почти, но не съвсем веднага?

— Сега ще ви обясня. Бедното дете се е опитало да си спести десетина минути. Тя беше кръводарителка, същата рядка група, AB отрицателна…

— Ах, ето защо ми се стори позната! Виждал съм я веднъж, когато я повикаха да дари кръв за пациент в критично състояние. Чудесно момиче, топло и дружелюбно, макар и с екстравагантен вкус в облеклото.

— По-скоро еротичен. Да, това е била Юнис. Тя знаеше, че е красива, и нямаше нищо против да дели тази дарба с околните. Дори малко преиграваше.

— Жалко, че не съм я познавал по-рано.

— Аз също съжалявам за това, докторе. Животът ви щеше да е по-пълноценен. Та охраната на Йохан имаше за задача да я придружава, ако я повикат спешно в Центъра по кръвопреливане. Да я пазят. Доставка от врата до врата, а в промеждутъка да я чакат отвън. Но случаят бил спешен, а тя живее — живееше — на деветнайсето ниво в един от онези кошери в северните покрайнини. С асансьор за коли, който обаче не побираше бронирания автомобил на Йохан. И тъй, за да спести десетина минути, бедното дете се качило в пътническия асансьор, без да чака придружителите. И там я нападнали. Там била убита.

— Жалко наистина. Не е знаела, че винаги може да се разчита на още малко време.

— И да е знаела, не беше човек, който ще изложи на риск живота на другите.

— Разбрах ви. Облечете си ризата. На колко години казахте, че сте?

— Не съм ви казвал. На прага на седемдесет и две.

— Удивително. Изглеждате много по-млад, имам предвид състоянието ви, не лицето…

— А, разбрах. Намеквате за конската ми физиономия. Зная го.

— Шегувате се. Говорех за физиологично здраве. Изглеждате поне с двайсетина години по-млад.

— Защото редовно вземам хормони.

— Не съм сигурен, че се нуждаете от тях. Прибирайте се у дома, ако искате. Или останете. Във втория случай ще ви поставя сърдечен монитор. Чисто професионален интерес, нищо повече. — „Освен дето се притеснявам да не направиш някоя беля, приятелче, след шока, който преживя.“

— Уф… уморен съм. Мога ли да пропусна вечерята и да си лягам? И да ми дадете някоя доза за дванайсетчасов сън?

— Няма проблем.

Малко след това Джейк Соломон потъна в сън. Хедрик отиде да вечеря, провери отново пациента, даде разпореждания на нощната смяна и на свой ред си легна.

Въпреки приспивателното сънят на Йохан Смит бе неспокоен. По някое време старецът, обитаващ чужд череп, прошепна: „Юнис?“ („Тук съм, шефе. Заспивай.“) „Добре, мила. Исках само да зная как си.“) („Стига приказки, шефе. До теб съм.“) Йохан се усмихна и заспа по-спокойно, без повече лоши сънища.

9.

На сутринта в стаята влезе сестра с поднос.

— Добро утро, госпожице Смит! Как се чувстваме днес?

— Не зная как, но съм… гладна.

— Отлично! Топла овесена каша, портокалов сок и варено яйце — и една препечена филийка. Сега ще повдигна леглото, за да ви е по-удобно.

— Госпожо Слоун…

— Да? Чакайте да ви завържа салфетка.

— Престанете с това. Развържете ме, махнете завивките. Искам да се нахраня сама. — („Шефе, не бъди груб с нея, тя само се старае да ти помогне.“) „Юнис?“ („Разбира се, мили, казах ти, че ще съм до теб.“) „Но…“ („Шшт, тя ти казва нещо.“)

— Госпожице Смит, знаете, че не мога да го направя. Моля ви, не настоявайте. Нали закуската ухае чудесно?

— Уф… сигурно нямате право да ме развържете без разрешението на доктор Хедрик. Съжалявам, че ви се озъбих. („Така е по-добре, шефе.“) Но моля ви, не се опитвайте да ме храните. Намерете доктор Хедрик и му кажете, че пак създавам проблеми. Кажете му, че ако не се съгласи на условията ми, ще трябва да повика господин Соломон. Защото ако някой се опита да ми пъхне храна в устата, докато ръцете ми са вързани, ще я изплюя към тавана. — „Сега как е, Юнис?“ („Не е зле, шефе, имаме прогрес с десетина процента.“) „По дяволите, нямам никакъв опит как трябва да се държи една дама.“ („Аз ще те науча, шефе.“) „Юнис, мила, наистина ли си тук? Или полудявам, както те се опасяваха?“ („По-късно ще го обсъдим, шефе, защото скоро ще дойде докторът… само не споменавай за мен… инак знаеш какво ще се случи. Никога няма да те развържат.“) „Разбира се, че го зная! Да не ме мислиш за побъркан?“ („По-скоро за непрактичен, както би се изразил Джейк. Въпросът е никога да не позволяваш на доктор Хедрик… нито на никого, да заподозре, че съм тук. Защото тогава наистина ще те обявят за луд. А сега временно се оттеглям.“) „Не си отивай!“ („Шефе, аз не мога да си отида, няма как. Просто ще млъкна. Ще разговаряме повече, когато останем насаме. Освен ако не видя, че правиш някоя грешка.“) „Ще ме скастриш ли тогава?“ („И друг път съм го правила, нали, шефе? Внимавай, ченгетата идват.“)

Влезе доктор Хедрик, следван от доктор Гарсия.

— Добро утро, госпожице Смит.

— Добро утро, господа.

— Сестрата каза, че искате да се храните сама.

— Вярно, но това не е всичко. Искам да свалите всички ремъци.

— Няма проблем да ви оставим да се нахраните. Това ще е полезно за възстановяването. Но за останалото — трябва да се обмисли.

— Докторе, маскарадът свърши. Ако не желаете да ми махнете ремъците, забравете за закуската. Повикайте адвоката ми.

— За щастие господин Соломон е в къщата.

— Ами нека дойде!

— Само момент, моля. — Доктор Хедрик погледна въпросително Гарсия и той кимна. — Госпожице Смит, ще се съгласите ли на един разумен компромис? Или поне да го изслушате?

— Ще ви изслушам. Но… („Млъквай, шефе!“) Добре, да чуем, докторе.

— Както знаете, господин Соломон е възрастен човек и вчера имаше тежък ден. Убедих го да остане тук през нощта, за да си почине. Съобщиха ми, че вече е станал, но още не е закусвал. И така, ще се съглася — вероятно и моят колега доктор Гарсия — да ви развържем ръцете, за да може да се нахраните. Но от кръста надолу… както сама се досещате, там има разни тръбички и други неща. Необходимо е време, за да бъдат извадени. Та ето какво ще ви предложа. Защо не поканите господин Соломон на закуска, ние също ще се присъединим и четиримата ще обсъдим как да продължим нататък. Готов съм да се вслушам в желанията на вашия попечител — и адвокат. Ако настоява, дори ще се съглася да бъде повикан друг лекар…

— Моят попечител — повтори тихо Йохан. — Какво пък, ще направим каквото каже той. Надявам се да не реши да ви смени, доктор Хедрик. Бях труден пациент и съжалявам. Зная каква невероятна работа сте свършили… и съм ви много… благодарна.

— Трогнат съм, госпожице Смит.

— Господа, за мен ще е удоволствие, ако ми правите компания по време на закуската. Ще бъдете ли така добри да ме развържете?

(„Шефе!“) „Какво те измъчва, малката? Не се ли държах като истинска дама?“ („Да, но не бива да позволяваш на тези господа да се хранят с нас, докато не се погрижим за външния ни вид. Не сме си сложили и капчица грим и косата ни не е сресана. Ужас!“) „Чуй ме, мила, това са само Джейк и нашите доктори.“ („Въпросът е в принципа. От нас двамата аз съм тази, която знае какво е да си момиче. Кога си ме виждал да идвам на работа с негримирано лице и разчорлени коси? Имаш ли представа колко рано съм ставала, за да се разкрася — заради теб. Не бях ли хубава, а?“)

— Боли ли ви нещо, госпожице Смит?

— А? Исках да кажа: „Моля?“ Съжалявам, докторе, бях се замислила. Господа, щом ще ми правите компания на закуска, нещо против най-сетне да заприличам, на истинска дама? Всичко това е ново за мен, както се досещате. Има ли тук червило и грим?

Хедрик се слиса.

— Червило и грим?

— Ами всичко, което жените си слагат на лицето. Освен това трябва да си среша косата. Имам ли въобще коса?

— Но разбира се. Още е къса, но е красива и с хубав, здрав растеж.

— Какво облекчение. Опасявах се, че сте ми поставили пластична протеза на черепа и ще трябва да нося перуки.

— Част от черепната кутия наистина е заменена с протеза. Но доктор Бойл успя да съхрани скалпа и няма да се наложи да прибягвате до перуки. — Хедрик си позволи вяла усмивка. — Кръвообращението вече се е възстановило и скоро косата ви ще порасте достатъчно.

— Какво облекчение! Пърхот?

— Не съм забелязал.

— Нека не се тревожим за такива неща още от тази сутрин. Докторе, бих искала да изглеждам като истинска дама, която приема гости. Нека занесат на господин Соломон кафе и портокалов сок, докато чака да се приготвя. — „Как се справям, Юнис?“ („Отлично, старче!“)

Доктор Хедрик гледаше учудено.

— Госпожице Смит, когато ме викат за тежък случай, се старая да се заредя с всичко, което може да ми потрябва — лекарства, консумативи. Но досега не ми се беше налагало да нося червило. Нито грим.

— Защото не са ви искали, докторе. Знаете ли, в дамската тоалетна на първия етаж би трябвало да има червило в различни цветове и всякаква козметика. Би трябвало. Имаше. Една от сестрите може да ми помогне. Мини? Джини? Искам да кажа — госпожица Джерстън? Тя сигурно разбира от тези неща. („Така е, шефе, тази червена коса излиза право от шишенцето.“) „Мяу! Млъквай, котенце!“ („Не се държа като котенце, шефе. Просто се опитвам да ти помогна. Тя изглежда страхотно, въпреки отвратителната униформа.“)

— Уинифред Джерстън — каза доктор Гарсия. — Сестра, бихте ли повикали Уини? И отнесете подноса — храната изстина.

След четирийсет минути госпожица Йохан Смит бе готова да приеме гости. Косата й бе сресана, лицето — почистено и гримирано с опитни движения от червенокосата сестра; резултатът, показан в огледалото, бе одобрен, макар и неохотно, от втория глас в главата на Смит. („Щях да се справя по-добре. Но на първо време става.“)

Нагласиха леглото така, че да седне, намериха пижама, която да й отива на очите, и най-хубавото бе, че й развързаха ръцете.

Първото, което установи Йохан, бе, че ръцете й треперят. Отдаде го на вълнението и реши, че ако срещне трудности с вилицата, ще избере храна, която няма опасност да потече върху пижамата й. Освен това не беше много гладна. Навярно пак заради вълнението.

(„Спокойно, шефе. Остави храненето на мен.“)

„Но…“

(„Никакво «но». Храня това лице от години. Тялото помни, шефе. Ти говори с господата, аз ще се грижа за калориите. А сега да млъкваме, че идват.“)

— Може ли да влезем?

— Заповядайте, господа. Добро утро, Джейк. Надявам се, че си почина добре. („Подай му ръка, шефе.“)

— Спах като къпан.

— Чудесно. Аз също. — Йохан протегна лявата си ръка. — Виж, Джейк, ръцете ми са свободни!

Соломон пое ръката, поколеба се, после се наведе и докосна китката с устни. Йохан побърза да си дръпне ръката.

„Мили Боже! Какво си мисли този?“

(„Само, че си хубаво момиче, шефе, нищо повече. Което е самата истина. Шефе, по-късно трябва да поговорим за Джейк. Кажи здрасти на психиатъра.“)

— Бива ме да разчупвам леда — тъкмо казваше доктор Розентал. — Мога ли да вляза, госпожице Смит?

— Но разбира се. Някой трябва да увери останалите господа, че не ми хлопа дъската, и разчитам това да сте вие, докторе.

Психиатърът я дари с топла усмивка.

— Молба, която не мога да отхвърля. Ще ви призная, че бележите забележителен напредък от вчера. Изглеждате великолепно… госпожице Смит.

Йохан се усмихна и му подаде ръка. Доктор Розентал се поклони и я целуна — не припряното, притеснено докосване с устни на Соломон, а топла и чувствена целувка. Йохан усети, че по ръката й преминават тръпки. „Ей, какво беше това?“ („Шефе, внимавай с този. Той е вълк, познавам тази порода.“)

Когато се изправи, Розентал задържа ръката й малко по-дълго, отколкото бе необходимо, усмихна се отново и едва тогава отстъпи назад. Йохан понечи да го попита дали така се отнася с всички свои пациенти, но се отказа. Чувстваше се малко обидена, че другите двама доктори продължаваха да се държат на дистанция от нея. Йони Шмит се бе родил във време и на място, където не беше прието да се целува ръка на жена, Йохан Смит никога не бе прибягвал до подобен поздрав, а госпожица Йохан Смит тъкмо откриваше, че този глупав обичай започва да й допада.

Спаси я глас откъм вратата.

— Може ли вече да сервираме, госпожице Смит?

— Кънингам! Радвам се да те видя. Да, поднеси закуската. — Йохан се зачуди кой ли е дал разпореждане закуската да е официална.

Икономът втренчи поглед над главата й и гласът му леко потрепна:

— Благодаря, госпожице.

Йохан го погледна учудено, изненадана от маниерите му. „Бедният човек е изплашен до смърт!“ („Разбира се, шефе, защо не го успокоиш?“)

— Кънингам, първо ела по-близо.

— Да, госпожице. — Икономът пристъпи неуверено към нея и спря на няколко крачки.

— По-близо. Погледни ме. Право в мен, не извъртай очи. Кънингам, зная, че външният ми вид те шокира. Така ли е?

Кънингам преглътна и адамовата му ябълка подскочи.

— О, хайде! Разбира се, че е така. Но помисли си само какво ми е на мен. До вчера дори не знаех, че съм жена. Ще трябва да свикна с това, ти също. Само не забравяй едно: отвътре си оставам същият своенравен заядлив и опак разбойник, който те нае за личен слуга преди деветнайсет години. Ще продължавам да очаквам от теб вярна служба, да го приемам за нещо естествено и да пропускам дребни любезности от типа на „благодаря“. Разбрахме ли се?

Лицето на иконома се изкриви в измъчена усмивка.

— Да, сър… исках да кажа, да, госпожице Смит.

— Искаше да кажеш точно „да, сър“, но ще се наложи да ми казваш „да, госпожице Смит“, а аз ще се науча да го приемам. Ние сме стари кучета, които трябва да научат нови номера. Как е лумбагото на госпожа Кънингам?

— Малко по-добре, ако може да й се вярва. Благодаря ви, госпожице Смит.

— Така те искам. Може и само „госпожице“. Предай на Мери, че съм се интересувала. А сега — можеш да ни поднасяш.

Закуската протече в почти жизнерадостна обстановка. Йохан пробва виното, одобри го, но отказа да пие. Едва го докосна с език, но ароматът я удари, сякаш бе отпила няколко глътки силно бренди. Все пак успя да познае, че е доста добро, макар и не изключително „шабли“. За по-сигурно реши да се задоволи с портокалов сок.

Разговорът се въртеше главно около състоянието на пациента, тоест вече пациентката. Мъжете очевидно се стараеха да й привлекат вниманието и Йохан откри, че това й доставя удоволствие. Смееше се често, отвръщаше на подмятанията им и се чувстваше ужасно духовита.

Въпреки това не пропусна да забележи, че Джейк яде съвсем малко и я гледа почти непрестанно, освен в моментите, когато тя го поглеждаше… и тогава бързо извръщаше очи. Бедният Джейк. „Юнис, какво ще правим с Джейк?“ („По-късно, шефе, всяко нещо с времето си.“)

Остана изненадана, когато Кънингам дойде да прибере чинията й и тя установи, че двете пържени яйца са изчезнали, заедно с чаша портокалов сок, чаша мляко и една от трите наденички.

— Желаете ли кафе, госпожице Смит?

— Не зная. Доктор Хедрик, позволявате ли да пия кафе?

— Не виждам причина да ви забранявам, госпожице.

— Тогава да празнуваме. Първото кафе, което ми позволяват от десет години! Кънингам, за мен „демитас“, за господата подобаващи чаши. И… Кънингам? Има ли шампанско?

— Разбира се, госпожице.

— Донесете го. — Тя повиши глас. — Ако някой не желае чаша шампанско с лед, сега е моментът да си върви.

Никой не помръдна. След като раздадоха чаши и наляха, доктор Хедрик се изправи.

— Господа, вдигам тост за… — И изчака и другите да станат. Йохан протегна чашата си към техните.

Но не пи. Тостът беше „за нашата красива и грациозна домакиня — нека дните й са много и щастливи!“

— Амин! Наздраве! — И трясък на строшени кристални чаши.

В очите й напираха сълзи, тя се опита да ги игнорира.

— Благодаря ви, господа. Кънингам, нови чаши.

След като ги напълниха, тя си пое дъх и заговори:

— Господа, сега е мой ред да вдигна тост… и нека той да бъде за доктор Бойл и за теб, Джейк, стари приятелю, благодарение на когото сега съм тук… за вас, доктор Хедрик, и за останалите лекари, които помогнаха на доктор Бойл… и за всички безкрайно търпеливи сестри, на които се карах. И нека включа още един човек в моя тост. Искам да благодаря специално на най-красивото и добро момиче на света… Юнис Бранка.

Изпиха чашите мълчаливо. След това Джейк Соломон се отпусна на стола си и скри лицето си в ръце.

Доктор Хедрик се наведе да му помогне, доктор Гарсия застана от другата му страна. Йохан наблюдаваше тази сцена безпомощна и объркана. „Трябваше да внимавам! Но го казах от цялото си сърце, миличка. Това е самата истина.“ („Зная, шефе, и ти благодаря. Няма нищо. Джейк ще трябва да свикне с мисълта, че съм мъртва. А също и ти.“) „Наистина ли си мъртва, Юнис? Наистина?“ („Не се тревожи за това, шефе. Аз съм тук и няма да те напусна. Обещавам. Някога нарушавала ли съм думата си?“) „Не, никога.“ („Тогава, повярвай ми и този път. Но трябва да се погрижим за Джейк.“) „Как, мило момиче?“ („Сам ще разбереш, когато му дойде времето. Нека поговорим по-късно, когато останем насаме.“) Доктор Розентал се бе надвесил над нея.

— Всичко наред ли е, скъпа?

— Да, разбира се… мъчно ми стана за господин Соломон. Той как е?

— Ще се оправи. Госпожице Смит, не бива да се безпокоите за него. Да, вие предизвикахте бурята в душата му и той имаше нужда от нея, за да се пречисти. Що се отнася до телесното му здраве, не забравяйте, че е в ръцете на доктор Хедрик, а Кърд Хедрик не е губил пациент, откакто се захвана с тази работа. Къщата ви е заредена с всичко, което би могло да му потрябва, а господин Соломон не е болен, само преуморен. Едно малко розово хапче ще свърши работа.

Доктор Розентал поседя с нея, докато отнесоха подносите, чиниите, сгъваемата маса и сгъваемите кресла. Скоро след това Гарсия и Хедрик се върнаха.

— Как е той? — попита отново Йохан.

— Полузаспал. Малко засрамен, че е направил „представление“ и се е държал „глупаво“ — цитирам неговите думи. Вие как сте?

— Готова е да го удари на живот — увери го доктор Розентал.

— Така пише и в хороскопа. Госпожице Смит, ако желаете, можем да продължим нашия разговор. Преди закуска обсъдих с господин Соломон това, което смятам да ви кажа, и той в голяма степен е съгласен с мен. Възнамерявам да се оттегля от вашия случай.

— О, доктор Хедрик! Не!

— Да. Мила госпожице, не бива да ми се сърдите. Вие се подобрявате с всеки ден. Вярно е, че все още сте слаба и се нуждаете от грижи. Не ви изоставям напълно, просто ви предавам на доктор Гарсия.

Тя погледна Гарсия, който кимна.

— Няма за какво да се безпокоите, госпожице Смит.

— Но… доктор Хедрик, нали ще наминавате да ме видите?

— С най-голямо удоволствие. Боя се, че няма да е скоро. Виждате ли, предстои ми нова трансплантация, която повдига много интересни въпроси. Радикална операция, сърце и бели дробове. Преди да се събудите, ми се обадиха, че са готови да започнат, и ме помолиха да им окажа помощ. След като разговарях с доктор Гарсия и господин Соломон, им позвъних, за да потвърдя участието си. — Той вметна една припряна усмивка. — Така че, ако ме извините, време е да си тръгвам.

Йохан въздъхна и протегна ръка.

— Щом се налага.

Хедрик внимателно пое пръстите й и доближи устни до китката й.

— Няма ли първо да я измиеш, колега? — подхвърли лениво доктор Розентал.

— Върви по дяволите, Рози! — тросна се Хедрик и целуна протегнатата ръка. На Йохан й се стори, че задържа устни два пъти повече време от Розентал, отново почувства странните тръпки, които пълзяха нагоре по кожата, и необяснимо усещане в гърдите. „Да — помисли си, — ако си жена, това е добрият начин да те поздравяват мъжете.“

(„Сваляш ли го, шефе?“) „Юнис!“ („Закачам се, шефе. Сега сме като Сиамските близнаци и трябва да сме искрени един с друг. Преди години ти се щеше да свалиш мен. Но не можа. Знаеше, че го искаш, аз също, само дето никога не сме го обсъждали. Ето че и сега не можеш. Но виж, би могла да свалиш него, стига да пожелаеш… и това ще е най-добрият начин да му благодариш. Само че внимавай, миличък. Направи го тук, не някъде, където могат да ви сгащят. Жена му е ревнива, има всички признаци.“) „Юнис, не смятам да обсъждам подобна нелепа идея с теб! Изненадваш ме. Ти си чудесно момиче — и не забравяй, че си омъжена.“ („Грешка, приятелю. Не съм омъжена. «Докато смъртта ни раздели», забрави ли, че си има граница? Сега съм само призрак. Което ми напомня нещо. За моя съпруг, поправка, за моя вдовец, Джо Бранка. Трябва да поговорим и за него. Докторът си тръгва. Навлажни устни и му се усмихни, ако си решила какво ще правиш с него.“)

Госпожица Смит облиза устни и се усмихна.

— Довиждане, докторе, но не и сбогом. Елате да ме видите при първа възможност. — („Учиш се, мила, напредваш.“)

— Госпожице Смит… — почна доктор Гарсия.

— Да, докторе?

— Ако сте готова, ще повикам сестрите да свалят и останалите ремъци, както и някои други неща, за които споменах одеве. Ако желаете, мога да ви поставя упойка. Бих препоръчал да е местна и отново да нагласим параван, за да не гледате какво става. А през това време можем да ви пуснем някоя книга на проектора, или музика.

— Музика ще е добре. Не ми се чете. Добре, нека е с местна упойка. Или без — болката не ме плаши.

Около час я развличаха с богата колекция от неувяхващи хитове — от класически рок, към който така и не бе привикнала, до популярна музика от времето преди да се е родил Йохан. През това време тя се наслаждаваше на нежните, внимателни докосвания на сестрите. Не само че беше чудесно да разполагаш с истинско тяло след седмици на парализа от шията надолу (плюс страховете да останеш завинаги като цвете в саксия), но освен това тялото й възприемаше всичко с необичайна, вероятно забравена острота — дори само да я докосват бе истинско удоволствие.

Нищо общо с развалината, която бе обитавала доскоро. През последните десет-петнайсет години единственото достойнство на старата обвивка бе, че все още функционира. Беше като оня форд модел Т, пета ръка, който Йохан и няколко негови приятели бяха купили за смешната сума от седемдесет долара в Балтимор, за да прекосят континента — без светлини и спирачки (вместо тях използваха задната скорост), без шофьорски книжки (нечувано), без инструменти, без нищо. Но грозната бракма бе издържала, кюфкайки с трите си цилиндъра (понякога и по малко), с максимална скорост от петдесетина километра в час. На няколко пъти се налагаше да спират и да заливат с вода прегрелите гуми.

На един черен път в Мисисипи таратайката се задави и изгасна, бълваше облаци от двигателя. Йони успя да я поправи: смени изгорялата гарнитура с тоалетна хартия, пристегната с жица… и след като се изредиха по няколко пъти на манивелата, моторът изрева уморено и се пробуди.

Интересно, какво ли е станало с онази изгнила таратайка? А също и със старото й, мъжко тяло? Йохан го бе завещал на медицинския университет — но тъй като все още можеше да се смята за жив, завещанието не беше влязло в сила. Дали са го замразили? Или са го изхвърлили? Трябваше да попита.

На няколко пъти тя почувства остри дръпвания и веднъж силна болка, която се постара да пренебрегне. Всичко това бе придружено с миризми, едни сладникави, други неприятни, и тя се подвоуми дали да не поиска да включат вентилацията, но се отказа. Постепенно миризмите изчезнаха и Йохан усети, че я мият от кръста надолу. Чаршафите и завивките бяха сменени.

Махнаха паравана, две сестри вдигнаха чаршафа догоре, докато трета нагласи възглавницата.

— Готово — заяви доктор Гарсия. — Не беше чак толкова неприятно, нали?

— Ни най-малко. Чувствам се отлично. — Тя размърда пръсти, разтвори и долепи бедра. — Страхотно. Колко е хубаво да си свободен отново! Докторе? След като вече не съм омотана в жици, да не говорим за всички тези тръбички, трябва ли да лежа в това болнично легло? Ще престана да се чувствам като инвалид веднага щом се прехвърля в старото си легло.

— Хъм… нужно ли е да прибързваме? Това легло е с подходяща височина, за да могат сестрите да ви обслужват, и има странични перила, за да не паднете по време на сън. А последното е кошмарът на всяка сестра.

— Добре де, аз да не съм малко дете?

— Да, госпожице Смит, точно това сте сега. Бебе, което опознава новото си тяло. А бебетата могат да паднат от леглото. Не бива да искате всички хубави неща наведнъж.

(„По-кротко, шефе!“)

— Добре, докторе, ще следвам разпорежданията ви. Но моето легло си има достойнства. С едно натискане на копчето приема формата на тялото. Има хидравличен асансьор — може да се повдига на тази и дори по-голяма височина. Освен това да се спуска, докато матракът се изравни с пода. Това легло има ли подобни възможности?

— Хъм, мисля, че не.

— Преди десет години наистина ми се случи да падна от леглото. Така се изплаших, че наредих да ми изработят легло по поръчка. Когато сядах в него, го повдигах, а преди да заспя, го спусках до долу.

— Всъщност… мисля, че можем да се споразумеем. Обещавате ли винаги да спускате леглото до пода, след като легнете в него? Дори ако не възнамерявате да спите?

Тя се усмихна.

— Подписано пред свидетели.

— Не мисля, че ще е необходимо да стигаме дотам. Госпожице Смит, вече не се налага да ви държим под постоянен мониторен контрол. Но ми се ще да продължаваме да следим сърдечната дейност и дишането, докато не започнете да водите нормален живот. Това беше главната причина да настоявам за болнично легло. Можем да поставим на гръдния ви кош миниатюрен датчик, снабден с предавател — цялото устройство не е по-голямо от четвъртдоларова монета, и тогава ще отпадне необходимостта от оборудваното с апаратура легло. Датчикът не пада дори по време на къпане — той е водоустойчив и през цялото време предава информация за състоянието ви.

— Ами лепете го тогава! — засмя се тя.

— Веднага ще пратя да го донесат. И ще кажа на сестрите да сменят леглата.

— О, не карайте момичетата да се мъчат — леглото е доста тежко. Кажете на Кънингам да се заеме с това. Като стана дума за сестрите — Уини, не трябва ли да си измиеш ръцете, или нещо подобно? Искам да разговарям насаме с доктора.

Червенокосата сестра й се усмихна.

— Не ми обръщайте внимание, мила. Чувала съм какви ли не неща.

— Виж, Уини, справи се отлично с грима на лицето ми, когато аз още не знаех как. Но има един важен момент, малката. Отвън аз съм жена, но зад тези очи се крие своенравен стар човек, който се бои да обсъжда всякакви интимни въпроси пред хубави момиченца. А се налага.

— Госпожице Джерстън, отидете в съседната стая и си починете. Ще ви повикам.

— Да, докторе.

— Сигурен ли сте, че микрофоните са изключени? — попита госпожица Смит веднага щом сестрата излезе.

— Съвсем сами сме, госпожице.

— Наричайте ме „Йохан“, докторе, нека разговаряме по мъжки, колкото и странно да ви се струва това сега. И така, първи въпрос. Докторе, имала ли съм период на… менструация през последните няколко дни?

Гарсия я погледна изненадан.

— Шегувате ли се? Разбира се, цикълът ви току-що приключи, преди малко извадихме тампона и не се налага да слагаме нов. Но как разбрахте? Поставих ви доста солидна доза упойка.

— Нищо не съм усетила. Мислих за тези неща още когато заподозрях, че сте ми сменили пола. Чувствах, че там става нещо странно… а сега усещането е изчезнало.

— Може и да е било това. Щях да съм по-внимателен, но имаше твърде много тръбички, за които да мисля. Не знаех, че можете да почувствате поставянето на тампона във вагината. Противно на общоприетото мнение чувствителността вътре не е чак толкова голяма.

— Така ли? Не и при мен обаче! Просто не знаех как да определя ставащото.

— Нищо чудно, след като случаят ви е уникален. Това ли ви безпокоеше, госпожице… простете, Йохан?

— Не. Исках да попитам: тялото ми било ли е преглеждано от… специалист по женски болести и прочее?

— О, разбира се. Доктор Кистра, най-добрият гинеколог в града. Прегледа ви още когато бяхте парализирана и под упойка. Всичко е наред.

— Искам пълен доклад. По дяволите, докторе, сега аз отговарям за това тяло… а зная толкова за това какво е да си жена, колкото баба ми за самолета. Нищо, с други думи.

— Ще накарам да ви препечатат доклада от прегледа, ако желаете…

— Да!

— … но мога да ви го предам на по-популярен език. Съгласна ли сте?

— Давайте.

— Имате нормално женско тяло, на физиологична възраст около двайсет и пет, календарната е малко повече. Стегнати гърди, като при нераждала жена, макар да не сте девствена, няма следи от коремни операции, от което заключавам, че апендиксът ви е на мястото си и тръбите ви са здрави…

— И че мога да забременея?

— Напълно — не само че можете, но най-вероятно ще го направите. Освен ако не смятате да водите живот, отдаден на целомъдрието, и в такъв случай пак ще ви препоръчам да приемате редовно контрацептиви — можем да ви поставим шестмесечен имплант. Човек никога не знае какво ще му се случи, нали? Особено жените. Най-вече жените. Тъй като сте с отрицателен резус-фактор, около шест седми от мъжкото население могат да ви дарят с увреден или мъртвороден плод. В състояние сме да го премахнем навреме, но ако се забавите, изходът може да е трагичен. Така че се налага да планирате предварително всичко. А междувременно, както вече казах, използвайте контрацептиви.

— Докторе, какво ви кара да смятате, че ще забременея? Нали разбирате, че съм твърде отскоро жена, за да привикна с тази мисъл, да не говорим за идеята да бъда активна жена. Пък и нали имаше един стар лаф между две приятелки: „За Бога, скъпа, правила съм го стотици пъти и нищо не се е случвало“?

— Защото няма съмнение, че ако привикнете към новото си тяло, неминуемо ще започнете да водите активен полов живот. В противен случай най-вероятно да стигнете до кушетката на доктор Розентал. Йохан, вашето ново тяло е с напълно нормален хормонален баланс, така че не е зле да се съобразявате с него. Забравете тези стари лафове, те не важат за вас. Пък и веднъж вече сте раждали.

— Какво?! — („Защо трябва да си пъхаш носа навсякъде, шефе? Щях да ти кажа, ако имаше нужда.“) „Млъквай, Юнис!“

Гарсия я погледна изненадано.

— Не знаехте ли? Мислех си, че след като тялото е принадлежало на секретарката ви, сте били в течение за детето. А може би за децата.

— Не само че не знаех, но и не мога да повярвам. Как са могли хората ми да пропуснат този факт, когато са събирали информация за нея? Тя никога не е отсъствала толкова дълго, че да може да износи дете.

— Боя се, че ще трябва да ми повярвате. Съдя за това по стриите на корема и бедрата — трудно забележими, когато кожата е с добър тен и се използват подходящи козметични препарати. Но несъмнено ги има. Вярно е, че при жените, както и при мъжете, те могат да се породят и от затлъстяване. Ето защо прибавям към това формата и разположението на шийката на матката, които не изглеждат като при нераждала жена. Разликата е толкова голяма, че ще я забележи дори студент. Ако не вярвате, мога да ви покажа снимки.

(„Зарежи това, шефе.“)

— Сега вече ви вярвам напълно.

— Вижте, не искам да кажа нищо лошо за госпожа Бранка, само подчертавам, че апаратът за мътене на бебчета, който сте наследили от нея, е в отлично състояние и готов да бъде задействан при първа възможност. Само след десетина дни например.

— Ще бъда внимателна.

— Една малка лекция за контрацептивите?

— Някой друг път. — Йохан се усмихна уморено. — Май ми остава малко повече от седмица, докато се наложи да нося целомъдрен колан.

— Приблизително толкова, ако се уповаваме на статистиката. Други въпроси?

— О, стигат ми толкова за днес, докторе. Трябва да смеля информацията. Благодаря ви.

— Няма за какво, госпожице Смит. Да им кажа ли да разменят леглата?

— Ще пратя да повикат Кънингам, но малко по-късно. Искам да си почина. Докторе? Ще поставите ли онази машинка на гърдите ми? След това кажете на сестрите да си отдъхнат няколко часа.

— Разбира се. Позволете само да вдигна предпазните перила, тъй като това легло не е само на десетина сантиметра от пода.

— Да, направете го.

10.

„И така, Юнис?“ („Искаш да ти разкажа за моя малък копелдак? Шефе, ти си един перверзен старец!“) „Миличка, не искам да чуя нищо, което не си готова да споделиш. Може да си родила четиризнаци от африканска маймуна и пак няма да променя чувствата си към теб.“ („Ах, ти, дърт лицемер. Умираш от любопитство.“) „Самата истина. Но пак повтарям, това е твой проблем и не си длъжна да го споделяш с никого.“ („О, не бъди зъл, шефе. Моите проблеми са и твои проблеми. И как иначе, като се има предвид положението, в което се намираме. Не че имам нещо против. Ти ми спаси живота, в известен смисъл, след като бях издъхнала като стара песен. И сега съм щастлива. Така че можеш да ми се караш колкото искаш.“) „Добре, миличка, нека чуем как стана така, че се обзаведе с бебче? Кога намери време? Моите хора ти бяха проследили биографията чак до ученическите години.“

(„И това включваше ли онзи срок, който пропуснах заради ревматичен пристъп?“) „Чакай да помисля. Да, имаше го.“ („Грешка в правописа. Наречи го «романтичен» пристъп. Бях на петнайсет, водачка в отбора на мажоретките. Нашият баскетболен отбор спечели регионалната конференция и бях толкова радостна, че позволих да ме опънат.“) „Юнис, «опънат» не е най-подходящият израз за една дама.“ („О, шефе, понякога ми призлява от теб. Ако се вслушвам в правилата ти, не само не съм дама, но и никога не съм била. Тъй като ни предстои да прекараме страшно много време затворени в този череп, ще те помоля да не се държиш като майка ти. Особено сега, когато Джо не е до мен, за да ме утешава след някой досаден ден, прекаран с теб.“)

„Извинявай, Юнис.“

(„Няма нищо, шефе. Обичам те. Но тъй като и двамата по неволя сме притиснати един до друг, старай се да бъдеш внимателен. Мога да те науча на много неща, които трябва да знае една жена, ако ми позволиш да го направя. Но в момента искам да ме слушаш. Не ме прекъсвай повече.“) — Призрачният глас подхвана поредица изрази, повечето от които щяха да са табу в годините на неговата младост.

„Юнис! Моля те, мила, никак не ти прилича да говориш така!“

(„Успокой се, шефе. Ще приключа тази тирада дори ако ти гръмнат бушоните.“) — Нецензурният рецитал продължи…

(„Това ще стигне, струва ми се. Беше списък на думите и изразите, които внимавах да не произнасям в твое присъствие. Кажи ми сега — имаше ли дори една, която да не ти е позната?“)

„Не е там въпросът. Човек не бива да използва език, който звучи обидно за останалите.“

(„И никога не съм го правила, шефе. Не и пред хора. Но сега съм си у дома — или поне така смятам. Искаш ли пак да си ида?“)

„Не, не, в никакъв случай! Кога си ме напускала?“ („Когато бях умряла, шефе. Но сега съм тук и искам да остана. Ако ми позволиш, естествено. Предпочитам обаче да се отпусна и да не внимавам непрекъснато какво казвам. Не разбирам защо едни думи ме правят по-голяма «дама» от други, почти със същото значение. Двамата с теб мислим с един мозък — твоя, — ядем с моята уста и пишкаме през една и съща дупка. Тогава защо да не споделяме един и същи речник? Като стана дума за пишкане — о, прощавайте, сър, трябваше да кажа «за ходене по малка нужда»…“)

„Престани с този сарказъм, момиче!“

(„Кого наричаш момиче, малката? Защо не се огледаш, по-внимателно. Какви гърди само, а? Помниш ли как се кокореше в тях, дърт похотлив козел. Направо изтръпвах от погледите ти. Но да се върнем на темата отпреди малко. Споменах, че ми се пишка, което значи, че скоро ще трябва да позвъним за подлога, след като вече ни извадиха тръбичката… а няма начин да напусна стаята, докато ти се облекчаваш. Страх ме е да си вървя, навън е тъмно и може да не открия обратния път. Така че или ще свикнеш още отсега с тези неща, или ще ме отпратиш завинаги. Има и трета възможност — да стискаш, докато ти се пръсне мехурът.“)

„Добре, Юнис, разбрах какво искаш да ми кажеш.“

(„Да не съм те обидила пак, шефе?“)

„Юнис, никога не си ме обиждала. Понякога ме изненадваш, друг път дори ме изумяваш, но най-често общуването с теб ми доставя удоволствие. Но никога — повтарям, никога — не си ме обиждала. Нито дори одеве, когато изреди онзи списък с лошите думички.“

(„Не виждам как можех да те обидя с тях, след като вече ти бяха известни.“)

„Така е, мила. Ще престана да те поправям, когато говориш. Искам само да отбележа, че съм използвал всички тези изрази далеч преди да е била родена майка ти. Дори преди да се е родила баба ти.“ („Баба е на шейсет и осем.“) „Та казвам, че ги знаех и ги произнасях охотно за щяло и нещяло в онези далечни времена, когато от теб не е имало и помен. Тогава те бяха много по-голямо табу, отколкото са сега. Доколкото разбирам, в наше време ги употребяват дори децата.“

(„Но това са само думи. Жаргон.“)

„Не бяха такива преди видеокултурата да ги разпространи навсякъде. Ето например, как беше онзи израз — «да се праскам»?“

(„Ох. Не биваше да го включваш, шефе — това не е класически жаргонен израз. По-скоро се използва по тези места. Това е глагол, обхващащ почти всички възможни начини за съвкупяване…“)

„Ах, вие, младежи! Когато бях на твоите години, имахме поне двайсет глагола със същото значение. Едни нови, други стари, освен, разбира се, стандартните забранени думички.“ („Не ме остави да довърша, шефе — всички възможни начини да се съвкупяват две или повече тела — всякакъв брой — от всякакъв пол, или дори комбинация от всичките шест пола, включително и някои вариации, които ще те накарат да изхвърчиш от леглото. Но в наши дни размяната на съпруги и съпрузи е на мода, та не се изненадвам, че не си чувал за изрази като «праскам се».“)

„О, чувала съм. Имам някои новини за теб, дете.“

(„Така ли, сър? Искам да кажа — госпожице Смит? Милата ми госпожица Смит, едва не се разсмях първия път, когато го чух. Но ми е приятно, защото обозначава и двама ни. Ей, Рози е много готин, нали? Влага доста чувства в целувките.“) „Мила, понякога се изненадвам от начина, по който разсъждаваш.“ („Какво да направя, шефе, като съм наследила похотливия си ум от теб, или по-точно двамата го споделяме.“) „Млъквай, Юнис, сега е мой ред. Като стана дума за размяна на брачни партньори, нека те осведомя, че това също не е нищо ново. Правили са го още древните гърци. А после и римляните. И така през цялата история. Оргиите не са били чужди и на Викторианска Англия. Знаех, че ги правят дори в моята младост, макар да живеех в Библейския пояс[1] и такива неща да се смятаха за опасни по онова време. Юнис, искам да запомниш едно нещо — всичко, което си видяла или правила, ми е познато или съм го правила още във времето на твоята баба. Харесваше ми. И го правех отново и отново и отново. Независимо колко е било рисковано.“

Вторият глас замлъкна за кратко. („Може би в наше време просто започваме по-рано.“)

„Позволи ми да се усъмня.“

(„О, сигурна съм, че е така. Казах ли ти на колко годинки бях, когато ме хванаха, че го правя? На петнайсет. А започнах доста преди това.“)

„Юнис, скъпа, основната разлика между младите и старите, причината за така наречената Пропаст между поколенията — пропаст в разбирателството, съществувала през всички времена — е, че младите просто не могат да повярват, че старите също някога са били млади… докато за един възрастен младостта е нещо, което се е случило почти миналата седмица, и той се обижда страшно много, когато някой младок се усъмни, че този дърт глупак някога е бил като него.“

(„Шефе? Това беше много мъдра мисъл.“)

„Така ли, миличка?“

(„Шефе, винаги съм знаела, че дълбоко в сърцето си оставаш млад — и ужасно съжалявах, че няма никакъв начин да се отървеш от тази стара и захабена обвивка. Душата ми стенеше да те гледам такъв. Понякога се прибирах у дома и плачех. Особено когато ти се ядосваше и ми казваше нещо, което виждах, че не мислиш. Ужасно много исках да се оправиш… но знаех, че няма как. Аз бях една от първите, които се записаха в твоята програма — заедно с Джо — веднага щом получих предложение от Центъра по кръвопреливане. Не можех да го направя преди това, защото се боях, че ще разбереш и ще ми забраниш.“)

„Юнис, Юнис!“

(„Не ми ли вярваш?“)

„Разбира се, че ти вярвам, миличка, но пак ме разплака.“

(„Ами издухай си носа, шефе, и ще спре. Така правят момичетата. Виж, нали искаше да чуеш за моя малък копелдак?“)

„Само ако ти го искаш, Юнис, моя любов. Моя единствена любов.“

(„Вече ти казах, че го искам, нали? Ще ти разкажа всичко, което си спомням, защото оттогава мина доста време. Надявам се някои подробности от моя ранен полов живот да ти помогнат да свикнеш с новото си тяло. И с бъдещия си полов живот. С нашия полов живот. Освен ако не говореше сериозно, когато заяви пред доктор Гарсия, че не възнамеряваш да водиш активен полов живот?“)

„Знам ли, Юнис. Не съм била жена достатъчно дълго, за да разбера какво ми се иска да правя. Вместо да мисля като момиче аз все още се заглеждам по момичетата. Онази дребна червенокоса сестра например.“

(„Забелязах.“)

„Пак ли сме саркастични? Или това е ревност?“

(„Какво? Въобще не исках да прозвучи така. Шефе, не бива да сме лоши един с друг. А пък ревност е дума, която просто не съществува в моя речник. Исках да кажа само, че забелязах как надзърташе в деколтето на Уини, докато тя ти правеше грима. Нямаше как и аз да не гледам нататък. Тази хитруша не носи сутиен, а? Уини е истинска жена и го знае. Ако ти беше в мъжко тяло, не бих я оставила дълго да се навърта край леглото ти.“)

„Не каза ли преди малко, че не си ревнива?“

(„Не съм. Искам само да поясня, че момиче като Уини по-скоро ще те събори на пода и ще скача върху теб. Такива сме ние, жените.“)

Йохан се забави, преди да отговори.

„Юнис, да не намекваш, че си имала… че си била с… че си имала връзка с друга…“

(„О, шефе, сега се държиш като дървеняк от зората на двайсети век, какъвто си всъщност. Забрави ли, че вече прескочихме границата и сме в двайсет и първия? Питаш ме дали съм лесбийка? Хомосексуална?“)

„Ни най-малко! Е, може би имах предвид нещо подобно. Или по-скоро ми се щеше да си изясня какво си искала да кажеш. Все пак си била омъжена… или бракът бе само параван?“

(„Стига с тези предположения, шефе. Нито аз, нито Джо сме били хомосексуалисти. Джо е котарак, винаги готов да измърка, когато го погалиш. Освен като рисува, защото тогава забравя всичко останало. Но в наше време «хомосексуалист» вече не е толкова заклеймено понятие. И как иначе, след като правителството полага упорити усилия да пропагандира хомосексуалните връзки, само и само да намали раждаемостта. Ако бях обратна, едва ли щеше да ми се наложи да заминавам с лъжливото обяснение за «ревматичен» пристъп. Истина е, че момичетата са склонни да интимничат едно с друго, но що се отнася до мен, винаги — ама винаги — съм била много по-заинтригувана от момчетата. Като говорим за това, ти на кой бряг си, шефе? Първо ми разказваш как си зяпал Уини, после се притесняваш, че аз също съм я гледала. Не е ли време да решиш, миличък? На десния или на левия? Или и на двата? Май аз също имам право на глас.“)

„Разбира се, че имаш.“

(„Защото започвам да се обърквам, шефе. Първо подскочи, когато подхвърлих, че можеш да благодариш на доктор Хедрик в леглото… а после настръхна от възможността да съм се гушкала с момиче. Ей, какво всъщност си намислила, да пробваш и двете?“)

„О, Юнис, не говори глупости! Любима, не знаеш колко съм щастлив, че сме заедно, въпреки пропастта между поколенията. Грешката ми е, че винаги съм внимавал какво говоря на жените, особено когато съм в леглото с тях…“

(„Което може да се каже и за нашия случай.“)

„Да, така е. Не зная дали си наясно през какви трудности преминавам, за да свикна с мисълта, че съм жена. Още преди доктор Хедрик да повдигне въпроса обмислях всички възможни усложнения… последствия… и какво ли не още от това, че сега принадлежа към нежния пол… че съм млада… и богата.“

(„Богата. Никога не го бях помисляла за себе си.“)

„Юнис, миличка, хубаво е да си го помислиш. И, разбира се, че ние с теб ще водим «активен полов живот»…“

(„Урааа!“)

„Тихо, мила. Ако бяхме бедни, единственото спасение щеше да е да помолим Джо да ни прибере. Стига да го пожелае, разбира се. Но ние не сме бедни, напротив, ние сме безсрамно богати — притежаваме състояние, което сигурно е невъзможно да бъде прахосано. Повярвай ми, защото се опитах да го направя, когато разбрах, че ще трябва да го оставя на моите внучки. Оказа се по-трудно, отколкото да напъхаш джина обратно в бутилката. Накрая се отказах и се погрижих само моите така наречени наследници да не сложат ръка върху по-голямата част от парите ми.“

(„Така наречени?“)

„Така наречени. Юнис, моята първа съпруга бе сладка женичка, също като теб. Но горката умря при раждане — от нея имах син, който също ме напусна много отдавна. Агнес ме накара да й обещая, че ще се оженя отново, и аз го направих, почти веднага. От втория брак получих дъщеря, но майка й поиска развод още преди детето да навърши годинка и аз се ожених за трети път. Отново дъщеря и пак развод. Така и не можах да опозная дъщерите си, нали заминаваха с майките си. Нека обаче те попитам нещо, Юнис, тъй като и ти като мен имаш рядка кръвна група. Известно ли ти е как се наследява кръвногруповата принадлежност?“

(„Май не.“)

„Така си и помислих. Тъй като имам известни математични наклонности, схванах логиката още първия път, когато видях схемата на кръвните групи. След като изгубих първата си съпруга при раждане, се постарах да осигуря кръводарители при ражданията на втората и третата. Втората ми жена беше с кръвна група A, третата с B — години по-късно узнах, че и двете ми дъщери имат кръвни групи 0.

(«Струва ми се, че пропуснах нещо, шефе.»)

«Юнис, трябва да знаеш, че е невъзможно баща с кръвна група AB да има деца с кръвна група 0. Не, почакай, не виня за това дъщерите си, напротив, бях готов да ги обичам — Евелин и Робърта се казваха — опитах се, исках — но и двете майки ги държаха далече от мен. Спомниха си, че съществувам, едва когато стана ясно, че могат да наследят от мен несметни богатства. Тогава изведнъж в тях се възродиха фалшива привързаност и обич. Беше отвратително. Не изпитвам никаква привързаност към моите внучки, защото всъщност те не са мои внучки. Е? Какво мислиш сега?»

(«Трудно ми е да не се съглася с теб, шефе, след всичко, което ми каза. И все пак ми се струва, че ги обвиняваш за нещо, което се е случило много отдавна. А това не е добре — поне що се отнася до теб, шефе.»)

«Дете, ти не знаеш какво говориш.»

(«Може би си прав.»)

«В тези неща няма „може би“.» Бебето си е бебе. Обичаш го, грижиш се за него и не се интересуваш от нищо друго. Юнис, одеве ти казах, че първата ми жена приличаше на теб. Агнес бе моята Анабел Ли[2], обичах я от цялото си сърце, но живях с нея само една година. После тя умря и ми остави син. Прехвърлих обичта си върху него. Когато той загина, нещо умря в мен… и аз побързах да се оженя, за четвърти път, с надеждата да получа друг син. Нямах късмет, напротив, разводът ми коства страшно много пари.“

(„Съжалявам, шефе.“)

„Няма за какво да съжаляваш. Друго исках да ти кажа — Юнис, когато се изправим на крака и започнем да щъкаме наоколо, припомни ми да ти покажа опознавателния знак на сина ми — това е всичко, което ми остана от него.“

(„Само ако го искаш. Не е ли по-добре да гледаш напред, шефе?“)

„Зависи от това как поглеждаш назад. Аз не скърбя по него, напротив, изпитвам гордост, че съм имал такъв син. Той загина храбро, защитавайки родината си. Но на медальона е отбелязана кръвната му група — и тя е «нула».“

(„Ах!“)

„Именно. Така че и синът ми, също като дъщерите, не е мой кръвен наследник. Което не ми пречеше да го обичам.“

(„Да, но, нима узна това от медальона? След като той е загинал?“)

„Как ли пък не! Знаех го в деня, в който се роди, подозирах го още в мига, когато узнах, че Агнес е бременна — и го приех. Юнис, носех рогата си с чест и никога не позволявах да бъда измамен. И без това следващите съпруги се оказаха на същата висота. Жестоко се лъже всеки мъж, който очаква нещо друго. Никога не съм хранил каквито и да било илюзии и затова не бях изненадан. И как иначе, след като прекарах най-сладките си мигове в обятията на омъжени жени, при това още от младежки години. Рогата болят само ако съпругът е достатъчно глупав да смята, че точно неговата жена е различна — когато всички факти сочат тъкмо обратното.“

(„Шефе, наистина ли смяташ, че всички жени са такива?“)

„О, не, разбира се! На млади години познавах много двойки, които застанаха пред олтара девствени — както младоженецът, така и булката — и останаха верни един на друг до края. Може би и сега все още се намират такива.“

(„Може и да има, шефе. Но това не доказва нищо.“)

„Нищо не искам да доказвам. Юнис, сексът е едно от нещата, за които лъжат всички. Друго исках да ти кажа — мъж, който търси удоволствие където му падне, а после се жени и очаква жена му да е различна, е глупак. Е, аз не бях такъв глупак. Нека ти разкажа за Агнес. Тя беше ангел — бе създадена да обича и не знаеше какво е да мразиш. Тя… Юнис, не каза ли, че си започнала съвсем млада?“

(„На четиринайсет, шефе. Рано съзряла кучка, а?“)

„Съзряла рано, да, но не и кучка. Същото може да се каже и за моята Агнес, която бе познала любовта още на дванайсет. Аз…“

(„На дванайсет!“)

„Изненадана ли си, мила? Ето я пак пропастта между поколенията — твоето поколение си мисли, че е открило секса. Агнес беше преждевременно съзряла — в онези години дори шестнайсетгодишните се смятаха за малки момичета и момчетата можеха да се надяват най-много на някоя седемнайсет-осемнайсетгодишна. Но Агнес едва ли е носителка на рекорда, спомням си за едно момиче, което се сваляше с момчета още в четвърти клас. Което не й пречеше да е любимка на учителите и винаги да печели значката за най-прилежна ученичка. Моята мила Агнес бе замесена от същото тесто, биваше я във всичко и просто не виждаше нищо греховно в това да се прави любов.“

(„Сексът не е грях, шефе.“)

„Някога да съм казвал нещо различно? Както и да е, в онези дни изпитвах известно чувство за вина, но Агнес ме излекува от него. Тя беше на шестнайсет, аз на двайсет, баща й преподаваше във ветеринарния институт и една неделна вечер тя ме покани на вечеря. За първи път го направихме у тях, на дивана в хола. Да знаеш само колко бях изплашен.“

(„От какво, шефе? Че техните ще ви заварят?“)

„Ами да. Бяха си в стаята на горния етаж и се надявах да са заспали. Онази вечер не бях подготвен, че това ще се случи.“

(„Подготвен за какво, шефе?“)

„Говоря за предпазни средства. Оставаше ми година до завършване и бракът по принуда не влизаше в сметките ми.“

(„Момичето трябва да се грижи за тези неща, шефе. Аз бях глупачка и затова загазих. Не бих си и помислила да настоявам някое момче да се ожени за мен по такава причина — дори ако знаех кой точно е виновникът. Когато усетих какво е станало, стиснах зъби и казах на родителите си. Изтърпях конското на баща ми — все пак той трябваше да плати глобата, тогава все още не бях получила разрешително. Плачех, но не проронвах и думичка за брак. Никой не ме попита кой го е направил, нито аз предложих да разкажа как е станало.“)

„И как всъщност се случи, Юнис?“

(„Съвсем случайно. Краткотрайна свалка и нищо повече. Нашият баскетболен отбор и ние, мажоретките, бяхме настанени в един и същи мотел, треньорът и учителката по физическо трябваше да ни наглеждат. Само че вместо да го направят те отидоха в града. И тъй, ние се събрахме в стаята на момчетата да отпразнуваме победата. Някой носеше марули — имам предвид марихуана. Дръпнах си два пъти, не ми хареса и се върнах към джина и джинджифиловата бира. Нямах никакво намерение да се чукам с никого — имах си гадже в училище и мислех, че трябва да му бъда вярна. Но когато една от мажоретките се съблече… ами, така се започна. Изброих наум дните от последния ми цикъл и реших, че няма нищо страшно. После и аз се съблякох, бях последната от трите. Никой не ме е карал да го правя, шефе, нямаше и следа от принуда. Защо да виня момчетата? Само дето после се оказа, че съм сгрешила в сметките. Към средата на януари вече бях почти сигурна. После разбраха и родителите ми — и ме пратиха на юг, при една леля, да прекарам «ревматичния пристъп». «Възстанових» се след двеста шейсет и девет дни и дори успях да завърша с моя клас.“)

„А бебето, Юнис? Момче ли беше? Или момиче? На колко е сега? На дванайсет? Къде е?“

(„Не зная, шефе. Подписах документите за осиновяване, за да може баща ми да си върне парите, когато някой го вземе. Беше справедливо, нали, шефе? Пет хиляди долара бяха страшно много пари за нашето семейство. А като си помислиш само, че тези, които живеят от социални помощи, не плащат нито цент в подобни случаи. Не разбирам защо.“)

„Сменяш темата, мила. Кажи ми за бебето.“

(„А, да. Съобщиха ми, че се родило мъртво. После научих, че така казвали на всички майки, които се отказват от децата си.“)

„Можем да го намерим. Защото ако е умряло, кой е платил таксата? Баща ти не ти ли каза?“

(„Не посмях да го попитам. Темата беше деликатна. Както и да е, когато станах на осемнайсет, получих разрешително за три деца. Изглежда, всички смятаха инцидента за приключен.“)

„Юнис, колкото и добре да са го скрили, ако детето ти е живо, можем да го намерим!“

Вторият глас не отговори.

„Какво ще кажеш, Юнис?“

(„Шефе, най-добре да оставим на миналото да погребе мъртъвците.“)

„Не искаш ли да имаш деца?“

(„Не говорех за това. Ти каза, че няма значение дали синът ти е твой, или не. Мисля, че беше прав. Но това не важи ли и в моя случай? Ако това дете е още живо… сега трябва да е на тринайсет. Помисли си, ние с него ще сме напълно непознати. Аз не съм майката, която го е дарила с обич и го е отгледала, аз съм никой за него. Никой, разбираш ли? А и не забравяй, че за останалия свят съм мъртва.“)

„Юнис! О, скъпа!“

(„Виждаш ли? Ако намерим това момче, или момиче, няма как да му кажем, че съм все още жива — в главата ти. Кой би посмял да признае подобно нещо? Веднага ще се появят санитари с усмирителна риза и край на свободата. — Тя въздъхна. — Как бих искала да ти родя дете. Беше започнал да ми разказваш за Агнес, мили. Искам да науча всичко. Наистина ли приличам на нея?“)

„Много, Юнис. Нямам предвид на външен вид. Но ако вярвах в прераждането — а засега не вярвам, — щях да се изкуша да заявя, че ти си завърналата се при мен Агнес.“

(„Може и да съм. Защо не вярваш в прераждането, шефе?“)

„Ами… ти вярваш ли?“

(„Не. Никога не съм вярвала, макар приятелите ми да бяха на друго мнение. Не исках да споря с тях и затова премълчавах нагласата си по въпроса. Но нещата изглеждат коренно различни, когато те убият… а после се събудиш в нечий друг мозък. Миличък мой, нали не си мислиш, че съм само рожба на въображението ти?“)

Йохан не отговори. Гласът продължи:

(„Не се бой да го признаеш, ако е така, няма да ме обидиш. Аз зная, че ме има. Не ми е нужно доказателство за това. Виждам обаче, че с теб нещата стоят различно. Признай, скъпи… скъпа. Бъди откровена с мен.“)

„Вярно е, че съм малко объркан, Юнис. Но ако съм се побъркал и ти си само един глас, който дърдори в главата ми, предпочитам да не го зная. Скъпа, прости ми… но изпитах известно облекчение, когато ми каза, че не би настоявала да се опитваме да открием твоето детенце.“

(„Не се учудвам и знам защо си се почувствал така. Но да оставим този въпрос за друг път. Разполагаме с цялото време на света. Сега искам да се отпуснеш и да се чувстваш щастлив. Рано или късно ще получиш доказателството, което искаш — нещо, което аз зная, а ти можеш да научиш само от мен. И тогава ще се увериш напълно, че съществувам.“)

„Права си, Юнис, няма смисъл да избързваме. И преди се е случвало да ме поучаваш.“

(„Нито ще те поучавам, нито ще ти се карам, но обещавам винаги да те обичам. Има обаче едно нещо, за което трябва да побързаме.“)

„Какво?“

(„Подлогата, шефе. Освен ако не искаш да ни сполети малка неприятност, която не ни се е случвала от детските години.“)

„О, по дяволите!“

(„Успокой се, шефе. Трябва да свикваш с тези неща.“)

„За Бога, не искам подлога! Знаеш ли какво ще стане? Нищо. Ще се стисна и няма да мога да се изпишкам. Юнис, зад тази врата има тоалетна — защо не помолим да ни отведат там… и да ни оставят самички?“

(„Нали знаеш какво ще последва, шефе? Ще позвъниш на сестрата и ще й кажеш. Тя ще се опита да те разубеди. След това ще иде да потърси доктор Гарсия. Когато дойде, той също ще възрази и ако продължиш да упорстваш, ще повика Джейк. Дотогава току-виж сме подмокрили леглото.“)

„Юнис, отчайваш ме. Добре, хайде да позвъним за подлогата.“

(„Почакай малко, шефе. Не можем ли да свалим едно от перилата?“)

„А?“

(„Защото, ако се справим, какво ще ни попречи да идем до тоалетната без чужда помощ?“)

„Но, мила Юнис, не съм си стъпвал на краката от една година!“

(„Това беше преди да получиш новото си, цъфтящо от живот женско тяло.“)

„Мислиш, че ще можем да ходим?“

(„Защо да не опитаме? Ще се изправим и ако ни се завие свят, ще си легнем или ще приседнем на пода. Сигурна съм, че поне ще можем да пълзим, шефе.“)

„Да опитаме!“

(„Първо да разберем как се свалят перилата.“)

Йохан отдели няколко минути на металното перило, но не успя да го премести надолу. И нищо чудно, след като перилата бяха предназначени да попречат на пациента случайно или не да се освободи. „Юнис, ще трябва да позвъним на сестрата. По дяволите!“ („Не се предавай, шефе. Може да става с ей онова копче на пулта. Ако се завъртим на една страна и се пресегнем, сигурно ще го стигнем.“)

И така Йохан сви колене, извърна се на една страна и с изненада установи колко е гъвкаво новото й тяло. Пъхна ръка между пречките на леглото, не можа да достигне пулта и тъкмо щеше да изругае, когато видя как се свалят перилата. Две най-обикновени закопчалки в долната част на леглото, под пружините, за да не могат лесно да бъдат достигнати.

Отвори закопчалката отляво и я избута настрани. След това се изкиска.

„Как се справяме, партньоре?“

(„Засега чудесно, шефе. Дръж се за ръба на леглото, докато спуснем крака на пода. Само внимавай да не тупнем, че пак ще ни вържат с ремъците.“)

Йохан опря стъпала в студения под и се изправи до леглото. Трепереше. „Вие ми се свят.“ („Разбира се. Скоро ще мине. Не бързай, миличък. Шефе, мисля, че ще можем да вървим… но нека заложим на сигурно и да опитаме с пълзене. Ако ни призлее, просто ще си полегнем на килима. Какво мислиш?“) „Че ще е по-добре да стигнем до тоалетната, преди да се наложи да се извиняваме, че подът е опикан от котката. Ще пълзим.“

Не беше особено трудно да легне на пода, но веднага щом запълзя, нощницата й се усука. Йохан приседна и отново се изненада от това, че новото й тяло заема с лекота пози, които отдавна бе забравила. Изхлузи нощницата и я метна към леглото. Сега вече нищо не можеше да я спре и Йохан чевръсто запълзя към вратата на тоалетната. След малко я отвори и доволна стигна целта.

Малко по-късно от устните й се отрони облекчена въздишка.

„Така е много по-добре.“ („Мога да кажа същото. Ще пълзим ли обратно? Или да се опитаме да вървим? Покрай стените има перила. А може да свирнем на някой от столовете да се приближи и да го използваме за подпора?“)

„Съгласен.“

Йохан установи, че не се чувства твърде неуверен на крака — напротив, пристъпваше със сигурност, която не бе изпитвал поне от двайсет години. Въпреки това гледаше да се подпира на стената. Докато се надигаше, погледна огледалото, което обхващаше три от стените. И замръзна. След това бавно извърна глава към централното огледало и плъзна поглед от горе на долу.

„Божичко, Юнис, колко си красива!“

(„Напротив, шефе, погледни каква повлекана съм станала. Виж ми само маникюра. Орлови нокти! И, майчице, гърдите ми са увиснали! Имам и коремче!“)

„Красива си, и толкоз. Направо страхотна! Юнис, мила, винаги съм жадувал да те зърна гола. И ето, че ми излезе късметът.“

(„Няма спор. Жалко, че нямах малко време да се поразкрася, преди да ме видиш. Косата ми е разчорлена. И… да, вече съм сигурна. Тялото ми направо вони.“) „Ей!“ („Съжалявам, шефе, беше без да искам. Знаеш ли какво, ще ми се да си направим една гореща ароматна баня, преди да се върнем в леглото. За един ден няма как да се справим с отпуснатите мускули, но поне нека сме чисти.“ — Обърна се и си огледа дупето. — „Олеле, Божичко! Надебеляла съм, погледни ми само задника!“) „Юнис, това е най-хубавото дупе, което съм виждал. В цялата страна.“ („Било е, но не сега. Но обещавам, че пак ще стане. Шефе, от утре започваме редовни упражнения. Трябва да го стегнем това тяло.“) „Добре, щом настояваш, но нека само повторя, че имаш най-великолепното тяло, което съм виждал през целия си живот. Ей, Юнис, сетих се за онзи костюм на русалка. Я ми кажи, носеше ли сутиен, или това бяха твоите си гърди?“ Тя се засмя.

(„Какъв ти сутиен? Разбира се, че бях аз. С малко боя отгоре. Но тогава гърдите ми бяха твърди като камък и Джо можеше спокойно да работи върху тях. Ей, шефе, май не ме беше виждал съвсем гола?“)

„Защо според теб съм се облещил?“

(„Говоря за оня път, преди да ме убият. Когато бях твоето малко момиченце и ти само се облизваше, дърт похотлив пръч такъв.“).

„Всеки ден ще прекарвам поне няколко часа да се гледам в огледалото.“

(„Не виждам защо да не го правиш, мила, това си е твоето тяло сега. Пък и винаги е най-добре да правиш упражнения пред огледало. Мисля, че ние…“)

Вратата се отвори.

— Госпожице Смит!!!

Йохан се огледа изненадано и отвърна:

— Госпожице Джерстън, защо нахлувате по този начин в стаята ми?

Сестрата игнорира гневния изблик на пациентката си и я улови за ръката.

— Облегнете се на рамото ми, ей сегичка ще ви върнем в леглото. Направо не искам да си помисля какво ще каже доктор Гарсия! Сигурно ще ме убие — ама вие с всичкия ли сте си? — Сестрата беше на път да се разплаче.

— Разбира се, че съм с всичкия си — отвърна Йохан и се опита да се освободи, но сестрата се оказа по-силна, отколкото изглеждаше. — Не ми отговорихте на въпроса.

Сега вече сестрата избухна в сълзи.

— О, моля ви, мила, не спорете с мен! Трябва час по-скоро да ви върнем в леглото. Може би доктор Гарсия няма да ми се разсърди чак толкова.

Йохан изведнъж осъзна колко е разстроена сестрата и й позволи да я отведе до леглото. Тук дребното червенокосо момиче спря да си поеме дъх.

— Така! Прегърнете ме за шията, а аз ще ви вдигна краката. Лошо момиче! Да ме изплашите така!

Йохан се престори, че не я чува.

— Уини?

— Да, мила? Хайде, позволете ми да ви кача в леглото! Докторът ще се ядоса ужасно много!

— Не толкова бързо. Ако възнамерявате да му кажете, ваша воля. Мога да почакам тук. Няма да падна.

— Да не искате да ме уволнят? — Сестрата втренчи в нея отчаян поглед. — Какво толкова съм ви направила?

— Уини, мила…

— Да?

— Няма нужда да казваш нито думичка на доктор Гарсия. — Тя плъзна ръка надолу и прегърна сестрата през кръста. Нали?

Уини я погледна смутено, но не отмести ръката й.

— Да, права сте. Но ми е наредено да докладвам за всичко.

— Не го прави. И аз няма да кажа на никого. Малка тайна само между нас двамата… двете.

— Ами, добре… щом и вие ще си мълчите.

— Обещаваш?

— Обещавам.

Йохан я целуна. Уини не се дръпна, но изглеждаше още по-смутена. След това си пое дъх, разтвори устни и целувката им постепенно стана по-страстна.

Сестрата първа се освободи и произнесе с пресипнал глас:

— Виж, за това могат да ме уволнят начаса. — Не обясни какво има предвид под „това“. Игнорира и факта, че Йохан бе стиснала едната й гърда.

— Ами да спрем дотук и ще се върна в леглото. Уини, не ми помагай, мога и сама.

И Йохан доказа, че е в състояние. След като я зави, сестрата повъзвърна накърненото си професионално самочувствие.

— Хайде сега да си сложим и нощничката. — Наведе се да я вдигне от пода. — Какво лошо момиче, да си хвърля дрехите на земята.

— Не искам.

— Недей така, мила. Или искаш да ти донеса нова?

— Уини, не искам да нося тая проклета болнична нощница. Никога вече. Ще си остана гола.

— Но доктор Гарсия…

— Престани да ме заплашваш с доктор Гарсия. Това вече го минахме.

— Ами… добре. — Уини прехапа устна.

— Не е негова работа дали ще спя гола. И ще го правя, докато не ми намерите нещо, което да ми е по вкуса. Чакай — ти в моята къща ли спиш?

— Да, разбира се, че съм настанена тук. Но не мога да ви предложа нощница, защото… аз също спя гола.

— Умно момиче.

— Но в гардероба има всякакви дрехи — и нощници също. Във вашия гардероб.

— Проклета да съм. Кой ги поръча?

— Не зная, госпожице Смит. Донесоха ги веднага щом стана ясно, че ще имате нужда от подобни неща.

— Брей, някой добре си върши работата. Дали са моят размер? Още не си знам мерките.

— Да, разбира се! Аз помагах, когато ги вземаха.

— Пак добре свършена работа. Донеси ми една хубава нощница — време е да се поупражнявам.

— С удоволствие. — Сестрата излезе.

(„Мръсник.“) „О, не говори глупости, Юнис. Тя е малка сладурана… трябваше ми известно време, за да осъзная от какво има нужда. Изгубил съм форма.“ („Мръсник — повтори Юнис. — Видях, че ти харесва.“)

„На теб не ти ли хареса?“ („Как ли пък не! Тя се целуваше като за последно. Не съм лицемерна като теб — наистина ми хареса. Само че кой се ядосваше одеве, когато споменах, че момичетата по-лесно се поддават на ласки от своя пол? Ах ти, перверзен дърт лицемер. Мръсник!“)

„Юнис, започвам да се безпокоя за здравия ти разсъдък. Почти цял век съм си падал само по жени, нима очакваш да си сменя вкуса за една нощ? Първият път, когато ни целуне мъж, ще се почувствам като педеруга. Току-виж съм припаднал.“ („Бедничкият ми. Не знае дали е на десния, или на левия бряг. Не се тревожи, миличък, Юнис ще те научи. Аз поне зная как да целувам мъже.“)

„Не се съмнявам.“ („Дали ми се стори, че долавям насмешка? Както и да е — казах, че зная. А той щял да припадне! Шефе, нали се хвалеше, че си опитвал всичко в тоя живот? Всичко, а?“) „Виж какво, малка заядливке, не мисля да ти давам повод да ме наричаш нито «мръсник», нито «педеруга». По-късно ще те запозная подробно със спомените си. Но все пак бих искал да посоча, че на Уини тази игра й хареса.“ („Защото е добра и отзивчива. Е, това не значи, че е готова да върви и по двата бряга. Но ако питаш дали е лесбийка, отговорът определено е «не». По-скоро бисексуална, с интерес, клонящ към мъжете.“)

В този момент се появи Уини.

— Взех две, за да си изберете, госпожице Смит. Помислих, че…

— Уини?

— Да, госпожице Смит?

— Стига с това „госпожице Смит“. Не можеш да ми казваш „госпожице“ — не и след като се целунахме. Или не схванах правилно сигналите?

(„Мръсник!“) „Млъквай, Юнис, тя ще ни помогне.“

Сестрата не отговори, но се изчерви.

— Това ми стига вместо отговор, мила. И така, наричай ме… по дяволите, не ми се ще да ми казваш „Йохан“. Трябва ми ново име. Уини, скъпа, кое женско име е най-близо до Йохан?

— Ами… Йохана?

— Хъм, да. Но в нашето семейство вече има една Йохана. Друго предложение?

— Защо вместо това не ви кръстим Джоан? Достатъчно близо е до Йохан.

— Отлично! Ето, че ми измисли име! Сега ще ми бъдеш нещо като кръстница. Имаш ли нещо против да си кръстница на един много стар човек, прероден като жена?

Уини се засмя.

— Ще бъда поласкана.

— В такъв случай ме наричай Джоан, а не „госпожице Смит“. Сега, трябва ми и второ име. Избирам Юнис. — („О, шефе, сега пък аз съм поласкана!“) — Джоан Юнис Смит. Уини, знаеш ли защо избрах това име за второ?

— Не е моя работа — отвърна смутено сестрата.

— Ще ти кажа. Така се наричаше онази прекрасна млада дама, която ме дари с това великолепно тяло — дано ме чува сега, където и да е. — („Чувам те, шефе.“) — Остави тези нощници и ела тук да приключим с кръщенето. Ще го направим съвсем официално, както си е редно.

Дребната червенокоса сестра се приближи до леглото и се наведе над пациентката.

— Кръщавам те — произнесе тя почти шепнешком — Джоан Юнис. — И я целуна. След което и двете се разплакаха.

Джоан се съвзе първа, потупа сестрата по бузата и се изправи.

— Благодаря ти, мила. Вече съм Джоан. Джоан Юнис. Дай и на мен една кърпичка. — „Как беше сега, Юнис?“ („Мръсник, техниката ти се подобрява. Почувствах тази целувка чак в петите.“) „Кого наричаш мръсник, малка мръснице? Името ми е Джоан Юнис.“ („Не, ти си Джоан, а аз съм Юнис. Двете заедно правим Джоан Юнис… и никога не бях получавала по-хубав подарък. Шефе… Джоан. Зная, че не си мръсник, но ще е добре да укротиш топката с нашата кръстница. Освен ако не си й хвърлил око.“)

— Коя нощница избираш… Джоан?

— Уини, ще ти призная, че не разбирам нищичко от дамско облекло. Ти какво смяташ?

— Ами… тази с критската шарка е малко екстравагантна. Но фигурата ви позволява подобни неща. — („Не, шефе. Избери тази с високото деколте.“) „Юнис, мислех, че се гордееш с гърдите си. Въобще не са увиснали.“ („Въпросът не е в това. Повярвай ми, Джоан, зная какво правя.“)

— Може би си права, Уини. Ще взема тази със затвореното деколте. Все пак ще се показвам пред доктори и адвокати. Помогни ми да я облека, ако обичаш.

Докато Уини й помагаше да нахлузи нощницата, Джоан попита:

— Уини? Одеве как стана така, че нахлу в стаята?

— Какво? О, заради мониторите. Сърдечният ви ритъм и дишането се бяха учестили. Дотичах да проверя какво става и хоп! — моето малко лошо момиченце бе слязло от леглото. О, как ме изплаши, мила!

— Уини, в легендата ти зее дупка, през която спокойно ще мине и куче.

Сестрата замръзна.

— Какво искаш да кажеш… Джоан?

— Че би трябвало да съм получила сърцебиене и ускорено дишане поне десетина минути по-рано.

— Така е! Миличка, нали няма да ме издадеш? Ти обеща!

— Да, и ще удържа на думата си. Уини, отсега нататък двете с теб ще казваме на доктор Гарсия само това, което смятаме, че е необходимо. Ти и аз, мила. Една за друга. Кажи ми сега какво се случи.

— Уф… малко е глупаво. Този, който е на пост при мониторите, не бива да откъсва и за миг поглед от тях. Но ти беше толкова послушна… а госпожа Слоун бе задрямала, не че няма нужда от това, бедната. Доктор Гарсия отиде да провери как е господин Соломон… а той много се сърди, ако го повикаш, без да е имало нужда. Тоалетната е само през две врати и аз…

— Ясно. Всеки има своите нужди от време на време. Нали така?

Уини се изчерви отново.

— Заслужавам да ме уволнят. Не биваше да рискувам, когато ми е поверен пациент. Болните правят какво ли не.

— Никой няма да те уволни, ще останеш тук дори след като доктор Гарсия си тръгне. Как изглеждам?

— Направо чудесно. Тази нощница наистина ти отива много повече от шарената. — („Какво ти казвах, шефе?“) — Но ще ти сложа малко червило. Няма и следа от него.

— И как ли е станало това?

Уини се изкиска.

— Не питай мен. Ей сега ще ти начервя устните, преди да се е появил доктор Гарсия. Докторите виждат всичко. Джоан? Нещо против да ти казвам „госпожице Джоан“ пред доктор Гарсия? Той е ужасно стриктен.

— Кажи му да си гледа работата. Наричай ме както искаш, миличка, но когато си тръгне, за теб съм само Джоан. Сега ти си моят треньор. От теб очаквам да ме направиш истинска дама. — („Това е моята задача, шефе. И няма да е никак лесна, както виждам.“) „Което подсказва, че ще се нуждаеш от помощничка. Не ми пречи, Уини ще е нашето тайно оръжие.“ („Добре. Но нали знаеш, че оръжията могат да избухват?“) „Виж, дете, научих се да се оправям с жените далеч преди да се е родила баба ти.“

— Джоан… мила… с радост ще ти помогна за каквото пожелаеш.

— Тогава да се опитаме да убедим добрия доктор, че се нуждая от вана. Дамите не бива да намирисват.

— Но само след два часа ще те изкъпем в леглото!

— Нужно ми е нещо по-сериозно от къпане в леглото. Опитай се да го убедиш, че с твоя помощ мога да вляза и да изляза от ваната. Ако ти е трудно, повикай го и аз ще го разпъна на кръст. Ако много се опъва, ще го накарам да ми изтърка гърба. Но първо донеси червилото, после ще идеш да потърсиш доктора.

(„Видя ли колко добре ти стои новата нощница?“) „Да, Юнис, но тези подплънки се отвратителни.“ („Нищо им няма, дори не са прозрачни, само едва прозират. Тъкмо затова тази нощница е по-секси от онази с критската шарка. Мъжете винаги са смятали голотията за секси. Типично мъжко заблуждение.“) „Може и да е така, аз лично не помня да не ми е харесвало.“ („Джоан, няма да споря, но остави на мен да подбирам дрехите. Докато не започнеш да разсъждаваш като жена. Имах специални причини да се спра на тази нощница, тоест на по-скромната от двете. Ще носим нея, когато се появи Джейк.“)

„Юнис, Джейк най-вероятно се е прибрал у дома. Денят му бе доста тежък.“

(„Така е, но точно затова смятам, че е още тук. Не би си тръгнал, без да каже довиждане.“)

„О, глупости, с Джейк не държим толкова на формалностите.“

(„Шефе, Джейк е джентълмен до мозъка на костите. Може да си тръгне, без да се обади на своя стар приятел Йохан Смит, но не и на една дама. «Йохан» е едно, «Джоан Юнис» — съвсем друго.“)

„Но той знае, че аз съм Йохан.“

(„Така ли? Тогава защо ни целува ръка? Джоан, ще трябва да те държа под око, ти не разбираш от мъже.“)

„Почти цял век бях мъж.“

(„Това няма значение. Млъквай, той може да се появи всеки миг, а трябва да ти кажа нещо. Джоан, последните няколко месеца, преди да ме убият, аз бях негова любовница.“)

„И как се представи дъртият пръч?“

(„Само това ли ще попиташ?“)

„Юнис, ти смяташ, че не разбирам нищо от мъже, и вероятно си права, в известен смисъл. Но аз пък мога да те науча какво е да си мъж — отвътре — така, както ти ще ме научиш как изглеждат мъжете отвън. Джейк е корав копелдак. Но го видях да се срива от мъка за теб. Разбирам, че смъртта ти е била тежък удар. Още по-тежко му е било да играе целия този маскарад, за да не ми позволи да разбера, че съм се нанесъл в тялото на любимата му жена. Фактът, че беше на границата на колапса, ми подсказа, че те е познавал доста по-добре, отколкото е естествено за колеги от една и съща служба. Как? Къде? Отговорът е ясен — в леглото.“

(„Невинаги в леглото, похотливо старче с момичешко име. Да, и там също. Но и на много други места. В колата му. В твоята кола. Няколко пъти у тях…“)

„Проклет да съм! Значи и моята прислуга е в течение.“

(„Съмнявам се, че подозират нещо. Използвахме твоя кабинет, за да работим — наречи го така, — и Кънингам не позволяваше да ни безпокоят. Ти зададе прям въпрос и ще получиш същия отговор. Та дъртият пръч се представи добре. Не пропускаше нито един шанс. Правехме го почти всеки ден, до момента, когато се случи онзи злощастен инцидент.“)

„Щом е тъй, шапка му свалям.“

(„Ревнуваш ли, шефе?“)

„Не, завиждам му. И как иначе, след като аз нямах никакви шансове. Нито тогава, нито пък, сега. Невъзможно. Дъртият му пръч!“

(„Не е чак толкова невъзможно, Джоан.“)

„Какво?!“

(„Бях потресена, когато видях Джейк за първи път. Смъртта ми трябва да го е съсипала. Зная, че ме обичаше. Но ние с теб можем да му помогнем да го преодолее — ти и аз, Джоан. Само дето този път няма да се налага да използваме кабинета.“)

„Какво?! Чакай, това е кръвосмешение!“

(„Не ставай смешна, миличка. Никога не съм била в роднински връзки с Джейк.“)

„Искам да кажа, че ще го почувствам като кръвосмешение. С Джейк? Юнис, когато споменах, че вероятно ще се съглася да водя активен полов живот — евентуално, — съвсем нямах предвид Джейк.“

(„Но аз имах.“)

„Ами, избий си го от главата! Забрави. Защо не доктор Хедрик? Ще се опитам да участвам — след като свикна да съм жена. Твоят бивш съпруг Джо, дължа ти го…“

(„Не и Джо.“)

„Защо не? Винаги си се изказвала за него с уважение. Не искам да те пришпорвам, все още ми е трудно да мисля за мъже, когато говорим за секс. Но вече реших да се съобразявам с нуждата ти да бъдеш с Джо.“

(„Не мога, шефе! Не и с Джо. Защото той беше мой съпруг. За него ще съм зомби. Ходещ труп. Съмнявам се, че дори ще се съгласи да ни докосне… и ако го направи, не зная как ще се сдържа да не му разкрия истината. Да му кажа, че все още съм тук. Не мога. Сигурна съм в това.“)

„А аз пък не мога да го направя с Джейк. За мен той е същото, каквото за теб е Джо. Ходещ труп.“

(„Не съвсем същото. Да, вярно, той знае, че сме кърпеж — твоят мозък и моето тяло. Но той обичаше и двама ни. Обичал те е много преди да се влюби в мен. Докато Джо дори не те познава.“)

„Обичал ме? Юнис, да не си се побъркала?“

(„Невъзможно, мили, защото дори умът ти не ми принадлежи. Защо според теб Джо търпеше отвратителния ти нрав? Не заради парите, той е богат, макар и не колкото теб. Защо все още е до теб? Заради мен? Сигурна съм, че не би искал да вижда това тяло, което му причинява такава мъка. Тук е, защото ти имаш нужда от него. Виж, мила Джоан, сега говори твоята по-голяма сестра Юнис и ще я слушаш. Бъди добра с Джейк. Бъди сладко момиче с него. Остави нещата да вървят от само себе си. Не те моля да правиш нещо, което не искаш. Не, за Бога! Джейк ще почувства, ако тръгнеш против волята си, той познава добре жените. Просто бъди мила. Забрави за Йохан и стани Джоан. Бъди женствена, покажи, че се нуждаеш от закрила, и той ще се погрижи за теб.“)

„Добре… ще опитам. Джейк ще си помисли, че ми хлопа дъската.“

(„Ще си помисли, че си ужасно мило момиче. Остави го да се държи бащински с нас.“)

Джоан въздъхна.

„Ще се опитам, Юнис. Но не зная дали ще се получи. С Джейк!“

(„Ето, че стана моето добро момиченце. Искам да си безпомощна, женствена, останалото е работа на Джейк.“)

Доктор Гарсия нахлу с трясък в стаята и се отправи към леглото.

— Какви са тия глупости за вана? Мисля, че се разбрахме да не прибързваме с нищо.

(„Не му позволявай да ти се кара, Джоан.“) „Само ме гледай!“

— Ох, докторе, изплашихте ме!

— А? Какво?

— Да нахлуете така, без предупреждение. Бива ли такова нещо?

Гарсия я погледна сконфузено.

— Госпожице Смит, тук съм повече от година и винаги съм влизал без церемонии. Не разбирам с какво ви обидих този път? След толкова много време?

— Не в това е въпросът, докторе. Когато сте влезли за първи път, е трябвало да се грижите за един немощен старец. След това сте помагали на доктор Хедрик в отглеждането на млада парализирана жена, която е била в дълбока кома — искам още веднъж да ви благодаря за грижите, които сте положили за нея, защото сега това съм аз. Но нещата претърпяха промяна. Опитвам се да се науча да бъда жена, нещо повече — да съм изискана дама. Не е никак лесно. Не бихте ли ми помогнали, като се държите както в компанията на други дами?

Гарсия едва забележимо се изчерви.

— Докторът няма време за подобни формалности.

(„Сръчкай го отново, миличка! Пак взе да се зъби.“) „Ей сега.“

— Докторе, ако бях в опасност, не бих имала нищо против да нахлувате с гръм и трясък, тъй като зная, че е за мое добро. Но вие дойдохте, за да ми съобщите, че не ми разрешавате да се изкъпя — едва ли има нещо спешно в това. Не искам от вас много — само вече да не гледате на тази стая като на помещение, обитавано от болен човек, а като на женски будоар. С цел да ми помогнете, както вече казах. Моля ви.

— Добре, госпожице Смит — склони доктор Гарсия малко сърдито. — Ще го запомня.

— Благодаря ви. Между другото, сега името ми е Джоан Смит, не мога повече да се наричам Йохан. Вихте могли да се обръщате към мен с „госпожице Джоан“, тъкмо по-бързо ще свикна с новото си име. Или просто Джоан, тъй като не бих искала да разговарям официално с моя доктор. Е, съгласен ли сте да ми казвате Джоан?

Това изтръгна една измъчена усмивка.

— Добре… Джоан.

Нейната усмивка бе искряща и сякаш му казваше: „Ти си прекрасен мъж.“

— Но това е чудесно. Докторе, ще се радвам да ме посещавате по всяко време, независимо дали визитата ви ще е професионална, или приятелска. Всъщност бих предпочела да е второто. Но все пак предупреждавайте сестрата, за да се увери, че изглеждам подходящо, преди да приемам гости. Дребни неща, но важни за мен. — Тя се подпря на лакът и го погледна право в очите, осъзнавайки колко е привлекателна в „скромната“ си нощница. — Като червилото. — Джоан облиза лекичко устни. — Колко е странно да си слагаш червило. Кажете ми, сега добре ли е? Да не се е изтрило?

— Изглеждате великолепно!

(„Поправка. Ти не си «мръсник», а «мръсница». В кръвта ти е, миличка. Ненадмината си.“) „Спокойно, сестрице, още не съм приключила със съблазняването.“

— О, благодаря. Кажете ми сега, защо нямам право на една гореща пенлива вана, за да мога и да се почувствам великолепно? Следвам разпорежданията ви, докторе, но бих искала да ги разбирам. Можете ли да ми обясните, без да прибягвате до някой от непонятните ви медицински термини?

— Вижте… Джоан, ако имам някакви възражения, те са само по отношение на ваната. Хората непрестанно си чупят крака, и дори глави, като се подхлъзват във ваните си. А вие дори още не сте се научили да си стоите на краката.

— Така е — Джоан отметна чаршафа, спусна крака и седна в леглото. Усети, че лекичко й се вие свят. — Да видим какво мога. Ще ми помогнете ли, докторе? Бихте ли ме подхванали с ръка?

— Легнете незабавно!

— Необходимо ли е? Чувствам се много добре. Тук има ли стъпенка? Краката ми не достигат пода.

— Госпожице Сми… Джоан, за Бога, не издържам повече. Някой ден ще зарежа тази професия и ще си купя склад за вторични суровини! Легнете, докато повикам сестрата. След това ще ви подхванем от двете страни и ще ви помогнем да се изправите. Когато усетите колко сте слаба и немощна, сама ще поискате да ви върнем в леглото и ще останете там.

— Да, докторе — отвърна тя смирено и полегна назад.

Уини се появи почти веднага.

— Търсили сте ме, докторе?

— Да, ще направим пробна разходка. Помогнете ми да изправя пациентката. Застанете от лявата страна.

— Да, сър.

С тяхна помощ Джоан бавно се изправи. Стаята се завъртя пред очите й, но тя си пое дъх и се подпря на Уини, като остави другата си ръка нежно върху рамото на доктора.

— Как се чувствате?

— Добре. Трябваше да пуснете музика, почти съм готова да се завъртя в някой танц.

— Мечтайте си колкото щете, но не се опитвайте. Сега — напред с малки стъпки. — Крачка по крачка стигнаха до вратата. Ходенето се оказа забавно занятие — всъщност всичко беше една голяма забава! „Юнис, мила, даваш ли си сметка какво прекрасно тяло притежаваш?“ („Напротив, сега е страшно отпуснато. Но за две седмици ще го вкараме във форма.“) „О, майчице, не се бях чувствал така от дете!“ („Малко упражнения ще ни се отразят добре. Само почакай.“) „Мислиш ли, че ще се справим? Бях доста несръчен като хлапе.“ („Не бери грижа. Тялото помни, скъпа.“)

Тримата спряха.

— А сега ще се обърнем бавно и ще се върнем в леглото.

— Докторе? След като вече съм на крака, защо не се насочим право към сапуна и водата?

— Не се ли уморихте?

— Ни най-малко. Нали видяхте, че почти не се подпирах на вас? Ако си спомням добре, беше ми обещана баня веднага щом се изправя на крака. Или искате да ходя на ръце? Отдръпнете се, ще опитам. — Тя се освободи от ръката му.

Докторът изплашено я прегърна през кръста.

— Стига глупости! Сестра, ваната има дръжки, постарайте се пациентката да ги използва!

— Да, докторе.

— Ако я изпуснете и падне, най-добре веднага да потеглите за Канада — ще откриете най-краткия път, ако ме последвате. И ако сте достатъчно бърза.

— Уини няма да ме остави да падна — успокои го Джоан, докато се облягаше приятелски на ръката му. — Но ако толкова ви е страх, можете да дойдете да й помогнете. Да ми изтъркате гърба.

— Само преди десет минути ми се скарахте, че съм нахлул в стаята ви! — изсумтя той.

— И пак ще ви се скарам, ако го направите. Едното го изисква възпитанието, второто — професионализмът. Докторе, знам много добре, че сте виждали новото ми тяло — професионално, — и то неведнъж. Няма да ми стане зле от още един път. — Тя се размърда леко в ръцете му.

— Да търкам гърбовете на пациенти не влиза в професионалните ми задължения. Хладка вана, сестра. И не я оставяйте вътре твърде дълго.

След като влязоха в банята и вратата се затвори, Джоан прегърна сестрата и се изкиска.

— Миличка, видя ли му само лицето?

Уини поклати глава.

— Джоан, не ти трябва помощта ми, за да се научиш да си жена. Ти вече си жена.

— Напротив, мила, трябва ми. Има толкова много неща, които не зная. Просто изпробвах срещу бедния ни доктор похвати, които ме объркваха, когато бях мъж на неговата възраст. — Тя се изкиска отново. — За един миг дори наистина си помислих, че ще се съгласи да ми изтърка гърба. — („А аз пък си помислих, че ще го проснеш на килима и ще му се метнеш отгоре.“) „Стига, Юнис, нищо не съм му направила.“

Джоан пусна ръката на Уини, отстъпи назад и си свали нощницата.

— Време е за баня! О, какво щастие!

— Джоан! Моля те, дръж се за нещо! Докторът може да влезе всеки момент.

— О, мило, няма да посмее. Никога вече. — Обърна се и заключи вратата.

— Не биваше да го правиш. Забранено е да се заключват вратите на болничните бани.

— Ние не сме в болница. Освен това, за да разбере, че съм я заключила, ще трябва да се опита да влезе, а не мисля, че ще посмее. Защото в такъв случай ще крещя с цяло гърло, докато не се появи Джейк Соломон и не го уволни на място. Уини, миличка, не можеш да си представиш колко дълго съм живяла на този свят, преди да сменя старческото си тяло с това. Зная как да се оправям. Защо не си смъкнеш униформата и не се присъединиш към мен? Иначе може да се намокри от горещата пара.

— Не, Джоан… Докторът каза хладка вана. Чу го.

— Чух го, но водата ще е с температура, която ми харесва, и точка по въпроса! Нищо няма да ми стане от една гореща вана. Скачай с мен вътре, защото току-виж съм се подхлъзнала и трябва да си наблизо, за да ме уловиш.

— Не мога — отвърна сконфузено Уини.

— Как, мила? Нима ще ме оставиш да припадна пред очите ти? Представи си само какъв шум ще се вдигне. Може да те покажат дори в новините.

— Джоан! Това е изнудване! — („Така си е, шефе. Нанасям нова поправка — ти си мръсник и мръсница. Едновременно.“) „Тинтири-минтири, Юнис. Тази вана е достатъчно голяма и за трима ни.“

Уини прехапа устни и бавно си разкопча престилката. Джоан й обърна гръб и се зае да пълни ваната. Докато нагласяше подходяща температура, избягваше да поглежда към сестрата.

[1] Библейски пояс — консервативен протестантски регион в САЩ — Б.пр. ↑

[2] „Анабел Ли“ — поема от Едгар Алан По — Б.пр. ↑

11.

След час Джоан седеше в един мек фотьойл, вдигнала крака на табуретка. Към нощницата бе добавен тънък пеньоар и чехли с високи токчета. Косата й бе сресана грижливо, лицето изкусно гримирано и тя ухаеше едва доловимо на „Априлска мъгла“ — парфюм, който заслужаваше по-скоро названието „Покушение над околните“. Ноктите й бяха подрязани и оформени, Юнис не одобри качеството на педикюра, но се примири, като за начало. Най-важното бе, че я владееше еуфорията на чистото женско тяло, благоуханно и напудрено, и облечено с атрактивни дрехи.

Междувременно бяха разменили леглата и стаята вече не миришеше на болница, което също допринасяше за самочувствието й. Стенобюрото на Юнис бе върнато на обичайното му място зад малкото пиано на Йохан. Само то не пасваше на стаята, но скоро щяха да се нуждаят от него.

Беше сама — Уини бе отишла да покани господин Соломон да вечеря със своята подопечна стопанка. Джоан въздъхна от удоволствие. („По-добре ли се чувстваш, мила? Аз да.“) „Божичко, разбира се!“ („Но защо одеве подви опашка?“) „О, стига, Юнис! Не съм имал намерение да я съблазнявам.“ („Лъжец. Лицемер. Перверзен старчок. Почти ти беше в ръцете. А после се изплаши. Срещала съм много мъже като теб — омайвате ни с приказки, а после ни оставяте на сухо. Страхливият Казанова. Пфуй!“)

„Глупости бръщолевиш! Никога не се гърмят патици над водата. Ако някога реша да й се пусна сериозно — не казвам, че ще го направя, но тя наистина е една малка сладурана…“ („Да, такава е!“) „О, я млъквай! Та ако го направя, ще постъпя спортсменски — няма да я натисна някъде, където да не може да извика, ако й се прииска.“ („Щял да постъпи «спортсменски»! Как ли пък не! Послушай кака си, Джоан — сексът не е спорт, това е начин да се почувстваш щастлив. Няма нищо по-вбесяващо за една жена от това да е готова да се отдаде — и след това да види как ухажорът й включва на задна. Ще имаш възможност да го усетиш. Възглавницата ти ще подгизне от сълзи и ще намразиш всички мъже на този свят. До следващия път, когато изникне такава възможност.“)

„Юнис? Никога не са ти причинявали подобно нещо, нали? Не мога да повярвам.“ („Случва се с всяка жена, Джоан. Мъжете са такива шубета. Ако не бяхме толкова изобретателни и настойчиви, ако не ви водехме за ръчичка, стъпка по стъпка, човешката раса отдавна да е изчезнала.“)

„Хъм… вече се убеждавам, че наистина знаеш повече за мъжете от мен…“ („Много повече!“) „Добре, да се върнем към настоящето. След като се изкъпахме и изглеждам красива, както установихме в огледалото, с какво ще продължим? Упражнения?“

(„Не само с това, шефе, макар че упражненията са най-важни. Има цял куп похвати, които жената използва, за да бъде красива. Можеш да разчиташ на съветите ми в това отношение. Не говоря само за Джо, макар че той беше невероятен майстор. Ще поискаме най-доброто и няма да се церемоним за това колко струва…“) „Разбира се! Какво са парите? Имам ги повече от достатъчно.“ („Добре, можем да се обърнем към «Хелън Рубенщайн» или някоя друга елитна козметична фирма. Ще им се обадиш и ще поръчаш да ти пратят цял екип. Това включва художествен директор, който обикновено е мъж, но не от опасните, защото е виждал повече голи женски тела, отколкото някой патоанатом. Той няма да те пипне с пръст, твърде е възвисен, само ще ръководи процеса. Той е творец, създател. Дори няма да те погледне, преди хората му да са те подготвили. Хъм, масажистка, маникюристка, педикюристка, коафьор, епилаторист, парфюмерист, специалист по лице и кожа, дизайнер на костюми, правоговорен учител и неговите асистенти — от всички тези ще очакваш да си свършат работата за по-малко от един ден. Ако им поставиш ограничение във времето, цената ще скочи до небето.“)

„Какво каза?“

(„Това е като с данъците. Колкото и да ги плащаш, само стават повече. Но чуй ме, шефе, не ни трябват тези хора. С моите познания и нашето общо шаси ще се справим далеч по-добре и ти ще си точно толкова бляскава, колкото си мечтаеш. Не зная дали ще можем да открием художник, който да може да се сравнява с Джо, но сигурно има достатъчно добри, които да наемем. Ще си ги купим директно от магазина веднага щом го намерим.“)

„Юнис, нямах представа, че е толкова сложно да си жена.“

(„Спокойно, шефе. Да си жена е много по-лесно, отколкото да си мъж — и много по-забавно. Ще те науча да си жена от двайсет и първи век, а ти ще ми покажеш какво е било да си мъж от двайсети и така постепенно ще затворим тази пропаст между поколенията. Ще се разбираме и ще се обичаме.“)

„Ти си прекрасна…“

(„Аз също те харесвам, досаден дърт копелдако. С твоя мозък и моето тяло ще сме чудесен екип. Ще се справим.“) „Сигурна съм в това, мила.“ („Първото, от което се нуждаем, е оправна прислужница — такива и с лупа не можеш да откриеш в Канзас. Май ще трябва да си обучим някоя — с риск после да ни избяга.“) „Юнис, защо ни е прислужница? Ти се справяше отлично и без нея.“ („Така е, освен това чистех къщата на Джо, бях твоя секретарка и работех извънредно, когато ти го искаше. Но тогава ти имаше прислужник.“) „Да, разбира се. Юнис, когато остаряваш, дните ти стават все по-къси и несвършената работа се трупа. Не исках да имам прислужник, но бях принуден да си взема. Неприятно е, когато трябва да зависиш от някого дори за най-дребните неща… докато не се появи ти.“

(„Миличкият ми. Та, както казах, Джоан, ще ни трябва прислужница. Но не и секретарка, докато не се захванеш отново с бизнес…“) „Не го очаквай от мен!“ („Ще видим. Може да се наложи. Дотогава аз ще се справям с всичко. Ах, благодаря ти, че накара да донесат Бетси. Става ми уютно само като я гледам. Говоря за моето стенобюро, естествено. Аз си го кръстих така.“)

„Бетси, а? Аз пък винаги съм го наричал Октопода.“

(„Ама че гадно име за една послушна, заслужаваща уважение трудолюбива машина! Шефе, радвам се, че Бетси не е включена — ако те чуе, може да ти се разсърди.“)

„Не ставай глупава, Юнис. Питам се, защо ли се бави Джейк?“

(„Вероятно си реже ноктите. Урок номер две за това как да бъдеш жена: мъжете винаги закъсняват, но никога не го забелязват — защото се гордеят със своята акуратност. Шефе, нали не обеща на Уини да седиш в този фотьойл, докато се върне?“) „Разбира се, че не. Нямах такова намерение. Сърбят ме ръцете да се пробвам на пианото. Добре, че Кънингам се е разпоредил да донесат и него. Имам и роял, долу в голямата зала, купих го преди пет-шест години. Я да видим…“

Тя се изправи и дори не обърна внимание на високите токчета. Прекоси с грациозна походка стаята, седна пред малкото пиано и вдигна капака — след това разпери пръсти, припомни си встъпителните акорди към „Славянски танц номер 10“ на Дворжак и засвири… но се чу истинска какофония!

„Какво става, за Бога?“ — Джоан огледа клавишите и чукна с пръст средно С. Всичко беше наред, пианото не беше разстроено. И въпреки това, за да изсвири дори един акорд, й беше нужно непрестанно да гледа клавишите и бавно да мести пръсти.

Все пак успя да изкара една бавна, неритмична и нескопосана версия на „Пръчици“, като не сваляше поглед от клавишите и местеше разтрепераните си ръце. Отказа се малко преди края и дръпна ръце. „Толкова по въпроса за десетте години уроци по пиано!“ („А ти какво очакваше, шефе? Никога не ме е бивало с музикалните инструменти.“) „Радвам се, че майка ми не е тук, за да го чуе — тя издъхна с мечтата да стана прочут пианист. Юнис, защо не си се учила да свириш на пиано като малка?“ („Защото бях твърде заета да изучавам момчетата! Много по-благодатно поприще. Джоан, не се ядосвай, ако настояваш да свирим на пиано, ще ти вземем учител. Но сигурно ще трябва да почнем съвсем отначало. Музиката е в главата ти, мога да я чуя. Но ще трябва да проявиш търпение, докато я докараме до върховете на пръстите — на моите пръсти. Няма да е толкова лесно, колкото да се научиш да си люшкаш бедрата.“) „Е, няма чак такова значение.“ — Джоан се изправи. — („Почакай малко, шефе. Докато сме тук, хайде да включим Бетси и да проверим как работи.“) „Какво? Не разбирам нищо от стенобюра. Ще е по-зле дори от пианото.“ („Да проверим.“)

Тя се премести и седна зад стенобюрото.

„Е, Юнис? Откъде да започнем?“ („Успокой се, шефе, тялото помни. Само кажи: «Юнис диктува», сетне изрецитирай нещо, което си спомниш.“)

„Добре.“

— Юнис диктува. „Преди осемдесет и седем години нашите бащи основаха на този континент една нова нация, зачената в свобода и посветена на просперитета…“

Ръцете й докоснаха лекичко клавишите, нагласиха микрофона тъкмо навреме, за да улови първата дума, настроиха машината да слуша и въвежда текст, да поправя грешките, изтриха и коригираха, когато по инерция машината изписа „навред“, вместо „напред“ — и всичко това със спокойни и отмерени движения.

Накрая спря и провери резултата. „Проклета да съм! Как се получи, Юнис?“ („Не питай, миличка, защото ще се объркаме в дилемата на стоножката. Но Бетси мърка като котенце, сигурно се радва, че съм се върнала.“) „Е, аз също. Юнис, тази твоя машинка.“

— Бетси — има ли достъп до конгресната библиотека „Сейнт Луис“? („Разбира се. Свързана е с междубиблиотечната мрежа, макар че би могла да ограничиш търсенето в рамките на една библиотека.“)

„Което ще е напълно достатъчно. Искам да прочета някой материал за човешката памет и за това как работи.“ („Аз също. Имам чувството, че паметта ми е доста объркана. Но не съм съвсем сигурна. Остави на Бетси да се занимава с търсенето — поискай справки, статии, извадки и така нататък. Защото ако зададеш по-обширен въпрос, бедничката ще се затрупа с информация и тогава временната й памет може да блокира и да се изтрие.“)

„Ти знаеш, аз не. Ах, гледай да избягваш всякакви статии за поведенчески теории. Знам за Павлов и опитите му с онези нещастни кучета и не желая да слушам повече за това.“

(„Разбрано. Шефе, може ли да похарчим малко пари?“) „Давай, ако щеш купи пирамидите. Каквото ти се иска, мила.“ („Интересуват ме всички възможни сведения за Юнис Бранка. Тази Юнис, която бях преди.“) „Защо, прекрасна? Ако се притесняваш, че си продавала държавни тайни, няма начин да те докопат сега.“ („Не, имам предвид белите петна в паметта ми… може да се окаже нещо, което да го е нямало дори в твоите доклади за мен. Пък и така по-бързо ще те уверя, че наистина съществувам и не съм само рожба на въображението ти.“)

„Юнис, ако съм полудяла, единственото, което би ме притеснявало, е да не попадна в ръцете на някой психиатър. Защото тогава наистина ще трябва да ме напуснеш.“

(„Много мили думи, шефе. Но аз няма да си тръгна — обещавам.“)

„А дори и да съм изкукала, тъкмо ще си пасвам по-добре с този луд свят. Юнис, не помниш ли нищичко между момента на твоето убийство и пробуждането ти тук?“

Вътрешният глас замълча за малко. („Струва ми се, че не. Имаше някакви сънища и ти участваше в тях. Но имаше и моменти, които не приличаха на сънища, бяха съвсем реални, като тази стая. Не искам да ти разказвам, защото ще ме сметнеш за побъркана.“) „Дори да е така, това няма да намали чара ти, мила.“ („Добре, но няма да ми се смееш. Джоан, докато отсъствах, всъщност бях на едно… място. Там имаше един много стар човек с дълга бяла брада. Държеше дебела книга. Погледна я, после погледна мен и ми рече: «Дъще, ти беше лошо момиче. Но не чак толкова лошо и затова ще ти дам втори шанс».“)

„Това е сън, Юнис. Антропоморфизъм, наследство от детските години в неделното училище.“ („Може и да е така, шефе. Но ето, че наистина съм тук и получих своя втори шанс.“)

„Така е, но не Господ Бог ти го даде. Ще ти призная, Юнис, че не вярвам нито в Бога, нито в дявола.“

(„Съвсем обяснимо, след като не ти, а аз съм тази, която е била мъртва. Честно казано, не зная в какво да вярвам, сигурно защото не съм била мъртва достатъчно дълго, за да разбера какво става оттатък. Имаш ли нещо против, ако понякога се молим?“)

„Ти луда ли си?“

(„Джоан, престани! Инак ще използвам някои от онези думички, които намираш за «неподходящи» за една дама. Не те моля за нещо чак толкова важно.“)

„Добре, убеди ме. Но само ако ходим в някоя хубава църква, с приятна музика и проповедите не са по-дълги от десет минути.“ („О, въобще нямах предвид да ходим на църква. Не мога да ги понасям, изпълват ме с неприятни усещания. Имах предвид да се молим насаме, Джоан. Ще ти покажа как.“)

„Аха. Какво пък, така става. Сега ли?“

(„Не, искам първо да приключим със събирането на информация. Ти си мисли за нещо друго, за да не предизвикаме дилемата на стоножката — представи си например Уини, цялата покрита със сапунена пяна.“) „Много благочестива мисъл, няма що. Все пак е по-добре, отколкото да се молим.“ („Казах ли ти, че си един дърт похотливец? Пък и как би могъл да знаеш каква е разликата, след като никога през живота си не си се молила?“) „О, правила съм го неведнъж, мила, но изглежда, Господ Бог бе отишъл на риба.“ („Добре де, мисли си за Уини.“)

Следващите няколко минути бе изцяло погълната от работата. Най-сетне потупа с благодарност машината и я изключи. („Е, направи ли го?“) „Кое да направя, Юнис?“ („Мисли ли си за Уини? Развратник.“) „Възползвах се от необичайната тишина и покой в главата си, за да поразсъждавам върху чудесата на вселената.“ („И?“) „Мислих си за Уини.“ („Знаех, че ще го направиш, познавам те добре. Джоан, за жена, която в известен смисъл е все още девствена, имаш удивително примитивно въображение.“) „Бас държа, че го казваш на всички твои приятелки.“ („Това е самата истина, мила ми Джоан — с такова въображение просто нямам търпение да се захванем с «активен полов живот.») «Хъм, остави приказките и ми кажи дали научи нещо.» («Разбира се, шефе, кога съм си губила времето напразно? Но нека се изтегнем във фотьойла, че гърбът ме заболя.»)

Джоан измина няколкото метра до фотьойла, без да се сети, че е изула обувките пред машината, за да може да натиска педалите. Погледът й се спря върху тях едва когато се отпусна на възглавницата и някак неусетно зае поза «лотос». Реши, че не си заслужава усилието да се връща за тях.

На вратата се потропа.

— Аз съм, Уини.

— Заповядай, скъпа.

Сестрата влезе.

— Господин Соломон ме помоли да ти предам, че ще бъде тук само след няколко минути. Но няма да остане за вечеря.

— Ще остане. Ела да ме целунеш. Какво каза на Кънингам?

— Вечеря за двама тук, точно както нареди — да бъде поднесена, когато позвъниш. Но господин Соломон изглеждаше сигурен, че ще си върви.

— Казах, че ще остане. Ако случайно не го направи, ще дойдеш да ми правиш компания. Би ли ми донесла обувките? Ей там са, при машината.

Сестрата се огледа, донесе обувките, застана до Джоан и въздъхна.

— Не знам какво да правя с теб. Пак си била непослушна. Защо не ме повика?

— Не ми се карай, миличка. Ето, седя си във фотьойла, облягам се и си приказвам с теб. Чакай да те питам нещо. Случайно, преди да станеш сестра, работила ли си като лична прислужница на някоя дама?

— Не. Защо?

— Защото се справяше отлично в банята. Нищо де, само питах. Съмнявам се, че една квалифицирана сестра като теб би искала да стане прислужница. Независимо колко й е голяма заплатата. Но доктор Гарсия ще настоява да си взема домашна помощница, след като той напусне. Както се досещаш, скоро вече няма да ми трябва сестра. Виж, прислужница е друго нещо — ще ми помага за дрехите, гримирането и прочее. Ще ходим да си купуваме тоалети. Колко ти плащат сега, Уини?

Сестрата й каза.

— Божичко! Нищо чудно, че има недостиг от сестри. На тази цена няма да си намеря дори пазач. Какво ще кажеш, ако ти предложа да останеш като моя сестра, но всъщност да ми бъдеш прислужница — за три пъти по-висока заплата?

Уини като че ли се замисли.

— И как ще искаш да се обличам?

— Както решиш. Носи си бялата униформа, ако предпочиташ, или каквото пожелаеш. В съседната стая има легло, там преди спеше моят прислужник. С баня и още една прилежаща стая — можеш да ги преустроиш по свой вкус. Ще са твоите лични покои.

(«Шефе, какви ги разправяше одеве, че не се стреляло по патици над водата?») «Млъквай, Юнис. Ако захапе стръвта, по-добре да вземем нея, отколкото някоя, която ще трябва да се обучава отначало. Да не говорим за риска да си натъпче джобовете с бижута и да офейка.» («Съгласна съм с доводите ти, но ако настаниш Уини през една незаключена врата, тя ще се озове в леглото ти още преди да успееш да кажеш „абракадабра“. Ти може да не искаш мъже в живота си, но аз искам.») «Пак дрънкаш глупости. Тя ще остане тук заради парите. Ако приеме работата, ще се държи на дистанция. И отново ще започне да ми вика „госпожице“.»

— Госпожице Джоан? Наистина ли ще разполагам със собствен апартамент? И мога да си каня гости?

— Разбира се, скъпа. Лично твой. Хората на Кънингам ще го чистят и поддържат и ще изпълняват всички твои разпореждания. Дори ще ти поднасят закуска в леглото.

— Звучи ми като приказка. Сега деля една стая с още две момичета и въпреки това наемът е безбожен само защото сме в добре охраняван район. Но да съм сама… и в безопасност…

— Уини. Погледни ме за миг. Леглото там е единично. Искаш ли да го заменим със спалня?

Момичето се изчерви.

— Ами… да, ще бъде чудесно.

— Престани да се червиш. Вратата е звуконепроницаема, няма да разбера дали имаш посетител, ако сама не ми кажеш. Разбира се, гостите трябва да бъдат проверявани и претърсвани за оръжие, както е в охраняемите зони, но ще е достатъчно да гарантира за тях, за да ги пускат.

— Той ще трябва ли да си показва личната карта?

— Защо се интересуваш? Твоят човек да не е женен или нещо такова?

Уини се изчерви още повече и не отговори. Джоан Юнис продължи:

— Всъщност това не е ничия работа. Жилището ще е твое, не държавно. Щом гарантираш за него, това ще е напълно достатъчно. О’Нийл, началникът на охраната, не вярва на документи за самоличност, те често са фалшиви. Но има фотографска памет. Е, ще останеш ли при мен? Като сестра, в случай че потрябва, и като прислужница и помощничка. Наричай го както пожелаеш.

— Нека бъде като лична прислужница. Ще избера подобаващи дрехи. Каква да бъде униформата? Традиционна? Или «акапулко»? Нещо по средата?

— Е, само не традиционна, имаш толкова хубави крака. Предпочитам «акапулко».

— Ще бъде чудесно — засмя се Уини. — Омръзнало ми е да нося тези бели дрехи. — («Джоан, кажи й да не прекалява с боята за кожа. Вредна е при продължителна употреба.»)

— Както желаеш, скъпа. Само не използвай твърде много боя. Не действа добре на кожата.

— О, зная! Аз съм естествено червенокоса. Не ми разрешават да стоя дълго на слънце. Мислех си за къса черна пола и бяла дантелена престилка. Мъничка шапка с черен шнур. И сутиен с прозрачни чашки. Или непрозрачни?

— Което предпочиташ, Уини. Високи токчета?

— Добре, ще бъдат прозрачни. Високи токчета, разбира се, инак целият ефект ще се изгуби. И малко боя за украса. Или лепенки за кожа, от тези, разноцветните, на пеперуди и цветя. Ще изглеждам като истинска домашна прислужница и няма да губя много време, за да се обличам.

— Ще изглеждаш страхотно, миличка. С тези дрехи ли ще се показваш на твоя приятел?

Уини започна да се изчервява отново, но после се засмя.

— О, разбира се! А после ще му позволявам да ми ги сваля! — («Поздравления.») «Юнис, в главата ти все едно и също.» («Точно така, мила — нали е и твоята глава.»)

Малко по-късно Уини обяви за пристигането на господин Соломон и излезе. Адвокатът се приближи навъсено към Джоан, пое протегната ръка и се поклони.

— Как се чувствате?

— Разочарована — отвърна също така сериозно Джоан. — Защото моят добър стар приятел няма време да вечеря с мен в първия ден, когато най-сетне съм на крака. Но ако питаш за физическото ми здраве, то е отлично. Е, малко съм слаба, но това следва да се очаква.

— Сигурна ли сте, че не се претоварвате?

— Напълно. Следят с телеметрия дишането и пулса ми — ако не бяха в ред, досега да са ми наредили да си легна. Джейк, повярвай ми, вече съм съвсем добре. Но какво е положението при теб, стари приятелю? Бях ужасно обезпокоена.

— О, нищо ми няма. Само дето станах за смях одеве.

— На всеки може да се случи. Но нали беше заради милата Юнис. — («Внимавай, шефе. Навлизаш в опасна територия.») — Тези сълзи бяха много трогателни. — Джоан почувства, че и нейните сълзи напират, и ги остави да се стичат на воля, без да им обръща внимание. — Джейк, тя бе сладко и мило момиче и ужасно се зарадвах, че ти също си оценил качествата й. Джейк, ако обичаш, седни за малко. Трябва да те помоля за нещо.

— Ами… добре. Но не мога да остана дълго.

— Свирни на един стол да се разгъне до мен. Да ти предложа шери? Докторът каза, че мога да го пия, а сега май имам нужда от него. Испанско коктейлно, сухо е като пясък от пустинята. Ще ми окажеш ли честта да налееш и на двама ни?

Джоан почака Джейк да напълни чашите и да се настани до нея. Вдигна своята и я задържа пред гърдите си, та двата й чудесни «балкона» да окажат нужния ефект.

— Джейк, вдигам тост за… не, моля те, не ставай. Ще бъде същият тост, отсега нататък ще го вдигаме винаги, когато пием заедно. Но мълчаливо. — Тя отпи от чашата и я остави. — Джейк…

— Да, Йохан?

— Нека бъде Джоан, ако обичаш — повече не мога да бъда Йохан. Джейк, знаеш, че не очаквах да преживея тази операция. Това беше само опит — игра със закона.

— Така е, Йо… Джоан. Точно затова се съгласих да помогна.

— Оценявам го. Изключително великодушна постъпка на истински приятел. Как го казваха японците — приятелят е приятел, когато е готов да умре за теб? Няма значение, Джейк, погледни ме в очите. Знаеш ли какво, дълбоко в душата си предпочитам да съм мъртва… вместо да преживея всички тези невероятни обстоятелства. Защото ако съм жива, то е за нейна сметка, Джейк. Нали си даваш сметка, че е така? Нима трябва да изживея още един живот, като се укорявам за това? Очите им се срещнаха.

— Така е… Джоан… Зная го и без да го казваш. Не си виновна… не бива да се укоряваш за случилото се. Защото… Юнис не би искала да го правииш!

— Прав си, Джейк! Хайде, поплачи си, виж, аз не си сдържам сълзите… Джейк, всеки от двама ни би предпочел да умре, вместо да се озове в подобно положение. Сигурна съм, както и ти. Но погледни ме — имам прекрасно тяло и съм млада, а въпреки това съм на деветдесет и пет години и не ми е останал нито един жив приятел… освен теб.

— Ще си намериш нови приятели.

— Не знам дали ще мога. Разликата ни е твърде голяма. Навярно така се е чувствал Скитникът евреин — жив извън отреденото му време. Като споменах името му, си спомних нещо. Знаеш ли, паметта ми не е тъй силна, както това тяло. Но не мога да забравя един въпрос, който съм длъжна да задам. Джейк, има ли някаква вероятност съпругът на Юнис да е замесен в смъртта й? Тази награда, обещаните пари, дали не са го изкушили?

(«Шефе, сега накъде биеш? Май се досещам!») «Извинявай, мила, но ми е нужно доказателство.»

— Джейк? Имало ли е подозрение за_ убийство_?

Адвокатът поклати глава.

— Изуми ме с тези въпроси. Но, разбира се, не съм запознат с обстоятелствата. Не можем да подозираме каквото и да било. Документът беше обмислен много внимателно. И най-малкото съмнение за зъл умисъл незабавно го анулира. А тук няма такова.

— Откъде знаеш? — («Откажи се, шефе. Моля те!»)

— Защото Бранка е бил във Филаделфия, на посещение при майка си. — («Видя ли, шефе?») — Трябваше да го открия, за да подпише следсмъртното споразумение. Отне ми три дни, докато ти и тялото на Юнис чакахте операция. Джо Бранка дори не знаеше, че жена му е мъртва. Пропилях сума ти време, докато го намеря. Три безкрайни дни.

— Три дни значи? Защо никой не ми каза?

— И да изгубим безценното тяло на Юнис? Йохан, да не си се побъркал? Ти беше в безсъзнание, Гарсия те упои веднага щом го информираха, че разполагаме с подходящ донор. После това ужасно чакане. Теб трябва да помоля за прошка, не… Но те мразех, ненавиждах те, защото си жив, а тя е мъртва. И въпреки това продължих напред — заради нея. Е, преживях го, макар че щях да се разболея от злоба.

— Мразиш ли ме сега?

— Какво? — Соломон я погледна натъжено. — Не. Ти не си само моят стар приятел, към когото винаги съм бил прям и открит и чиито положителни страни засенчват недостатъците. — Соломон си позволи измъчена усмивка. — Макар и едва-едва. Ти си и единствената връзка, която ми остана с нея.

— Да. Джейк, ще видиш, че сега характерът ми е много по-поносим. По-лесно се усмихвам, станала съм търпелива, но сигурно е защото се разделих с онова кретащо тяло. Да се върнем обаче на Джо Бранка. Е, добре, бил е във Филаделфия. Но какво му пречи да е организирал всичко?

— Не.

— Сигурен ли си?

— Напълно. Йо… Джоан, зная, че се безпокоиш за онези един милион долара. Страхуваш се да не са предизвикали верижна реакция. Когато най-сетне откриха Джо Бранка, взех самолет, за да му отнеса документа. Той беше сащисан. Не можеше да повярва. Прие фактите, но не и парите. Отказа да подпише документа, докато не изготвихме друго споразумение, в което не се споменава никакво парично възнаграждение. Сумата трябваше да се преведе на Центъра по кръвопреливане — това бе негова идея — в памет на Юнис Евънс Бранка. — («О, шефе. Ще се разплача!»)

«Аз също, мила.» («Но, шефе, Джо сигурно гладува.») «Ще се погрижим за това.»

Джоан въздъхна.

— Проклета да съм.

— Може би. И аз също. Но не мисля, че Джо Бранка има каквато и да било вина. Той не е материалист… Джоан. Произхожда от невероятно бедно семейство. Цвете сред бурените. Не можах да го накарам да приеме дори една скромна сума. Настоя сам да плати за гербовите марки върху документа, макар че това бяха последните му пари. Само клатеше глава и повтаряше: «Няма страх от фалит».

— Джейк, трябва да се погрижим за него.

— Не мисля, че ще можеш, Джоан. Той е горд по свой собствен начин, каквато бе и тя. Но все пак направих нещо. Докато го издирвах, успях да се сдобия със съдебно разпореждане да отворят апартамента му — благодарение на това се натъкнахме на писмо от майка му, което в края на краищата ни отведе при нея. Но научих, че е просрочил изплащането на наема, собственикът се бе разтревожил, че след смъртта на Джоан няма да има кой да го плаща. Разреших проблема, после отидох и купих апартамента. Докато Джо живее там, никой няма да му иска пари за наем. След това проверих в местната банка, открих сметката на Юнис и преведох там малка сума — достатъчна, за да има какво да яде през следващите няколко години. — («Ще свършат за месец, ако питаш мен. Шефе, той не разбира нищо от финанси. За него банковата сметка е нещо нереално.») «Не се тревожи, скъпа, ще се оправя с това.»

Джоан въздъхна.

— Джейк, сега съм малко по-спокойна. Но и натъжена заради Джо. Трябва да уредим този въпрос. Ако той наистина е толкова непохватен с парите, сигурно няма да е трудно да го подкрепяме, без да разбере.

— Добре, Джоан, ще помисля за това. Научих нещо от него — на моята възраст! — и то е, че има неща, които не можеш да купиш с пари. Когато предполагаемият продавач не се интересува от тях.

— Ще ми сипеш ли още малко шери? Искаш ли и ти? Щом не можеш да останеш, възнамерявам да си легна рано. Ще пропусна вечерята.

— О, Джоан, трябва да ядеш. Нужна ти е сила. Добре де, ако остана, ще вечеряш ли?

— Да! — Тя го дари с най-щастливата усмивка на Юнис. — Да, Джейк, разбира се, мили! Благодаря ти.

Вечерята не беше официална, обслужваха ги само Кънингам и двама прислужници. Джоан положи всички усилия да бъде очарователна и забавна домакиня — като същевременно се опитваше да сдържа лакомията си. Какъв невероятен вкус имаше всичко! Но тя почака, докато сервират кафето — Джейк отказа и вместо кафе поиска чаша порто — и едва тогава обяви:

— Благодаря ти, Кънингам, това е всичко за тази вечер. — Продължи едва след като останаха сами: — Джейк, кога ще мога да се явя в съда?

— Веднага щом се почувстваш добре. Бързаме ли?

— Не. Не бих имала нищо против да останеш мой попечител до края на живота ми.

Адвокатът се усмихна с крайчеца на устата.

— Джоан, при най-песимистичните предположения ти остават поне шейсет години живот. Моите няма смисъл да ги броим. Едва ли ще са повече от двайсет.

— Добре де, готов ли си да продължиш да изпълняваш ролята на мой главен мениджър? Или искам прекалено много?

Соломон задълбочено разглеждаше чашата си.

— Джоан… веднага щом съдът прекрати разпореждането за попечителство, няма да се нуждаеш от друг човек, който да движи делата ти.

(«Джоан! Смени темата, той възнамерява да ни напусне.») «Зная, зная. Тихо сега.» («Кажи му второто си име!»)

— Джейк, Джейк, мили… погледни ме. Погледни ме внимателно и не отмествай глава. Така те искам. Джейк, лъжа ли се, или не желаеш да ме виждаш… каквато съм сега?

Адвокатът не отговори. Тя продължи:

— Не е ли по-добре да свикнеш с нещата, вместо да бягаш от тях? Не мислиш ли, че тя… че Юнис би предпочела да останеш? («Продължавай да натискаш, сестрице, той иска да остане.»)

— Не е толкова просто… Джоан.

— Нищо не е толкова просто, колкото ни се иска. Но не мисля, че си в състояние да избягаш от ситуацията, в която си попаднал. Също както и аз. Единственото, което ще постигнеш, е да ме лишиш от приятел, на когото да разчитам. Какво постигнах, като си смених името?

— Какво?

— Чу какво казах. Когато постъпвах в армията, през декември четирийсет и първа, смених фамилията си от «Шмит» на «Смит», просто защото така го чу сержантът от наборната комисия. Никой не ме е питал защо съм го направил. Този път нещата ще са малко по-сложни, като се има предвид на колко важни документи фигурира подписът ми. Не мислиш ли, че формално погледнато става въпрос за смяна на пола? Достатъчно е да го обявиш пред съда, за да бъде издадено решение.

Соломон си нахлузи професионалната маска и видимо се успокои.

— Да, разбира се. Не бях помислял за тази възможност — твърде много неща са ми в главата. Джоан, твоята първа смяна на името е била напълно законна, макар и неофициална, защото всеки има право да избира името, с което другите се обръщат към него, без да иска разрешение от съдебните власти, стига да не го прави с престъпни намерения — като например измама, избягване на данъци и съдебно дирене. Можеш да се наричаш «Джоан», «Йохан» или «Минивър Шеви» и това ще бъде името ти, стига причините да са невинни. Същото се отнася и за произнасянето. Познавам един човек, който пишеше името си «Зостински», а го произнасяше «Джон» и дори си направи труда да публикува обява във вестника, макар че не беше необходимо, защото всяко име може да бъде произнасяно така, както реши притежателят му.

— И защо го е направил, Джейк?

— По желание на неговата баба, заявено в завещанието й. Джоан, в твоя случай смяната на името е за предпочитане, но може би ще е по-добре да почакаш, докато престана да ти бъда попечител. Макар че на практика твоето ново име ще е такова, каквото го избереш.

— Вече го избрах. Джоан Юнис Смит.

Соломон бутна чашата си, наведе се и почна да бърше разлятото вино.

— Джейк, не биваше да го приемаш така. Не исках да те стряскам. Но не разбираш ли, че е необходимо? Това е начин да й отдадем дължимото, обществено признание на моя дълг към нея. И тъй като никога няма да успея да й се отплатя, искам да го публикувам, да го поставя на стената, където да го виждат всички, както постъпват китайците в знак на благодарност към своята гилдия. Освен това деветдесет и пет процента от мен принадлежи на Юнис и само пет процента на стария Йохан, който сега се нарича Джоан, и тази част не може да се види от никого, освен от хирурзите, по време на трансплантацията. И последно, но не без значение, Джейк, мили, ако по инерция ме наречеш Юнис, само защото виждаш нея пред себе си, просто няма да сбъркаш, защото това ще е второто ми име. А ако го направиш преднамерено, ще има, защото ще ми достави удоволствие. Винаги, когато пожелаеш, можеш да ме наричаш Джоан Юнис и това ще ме ощастливи, защото ще зная със сигурност, че ме приемаш такава, каквато съм.

— Добре тогава… Джоан Юнис.

Тя се усмихна.

— Благодаря ти, Джейк. Сега вече наистина се чувствам щастлива. Надявам се, ти също.

— Хъм. Да. Струва ми се. Хубав избор — Джоан Юнис.

— Да не си поля дрехите с вино? Повикай Кънингам да те избърше. Джейк, има ли някаква сериозна причина да си тръгнеш тази вечер? Сигурна съм, че Кънингам може да ти осигури чисти чорапи, или каквото ти е нужно.

— За Бога, Джоан — Джоан Юнис, — вече две нощи съм тук.

— Да не мислиш, че ще ми омръзне компанията ти? Не можеш да ми омръзнеш, Джейк.

— Освен това сега живея съвсем наблизо, тъй като обявих старата си къща за продан. Държа апартамент в Гибралтар Клуб. Хубаво място, с добро обслужване.

— Мога да разбера защо го правиш. Което ми напомня, че ще трябва да се отпиша от стария си клуб. Вече няма да ме допуснат отвъд дамската тоалетна.

— Позволих си да го направя малко след като станах твой попечител — каза обезпокоено Джейк.

Тя се разсмя.

— Като си помисля, че съм от основателите на клуба! Но там жените са граждани втора класа. Джейк, мили, ще трябва да свикна с доста неща.

— Предполагам… Джоан Юнис.

— Което показва, че ще си ми нужен повече от всякога. Къде те сложиха да спиш?

— В Кафявата стая.

— Кънингам се е объркал. Трябваше да те настани в Зелената.

— Да, но… в Зелената разположиха болничното оборудване и медикаментите. С мое разрешение.

— Значи можеш да го отмениш и да се преместиш там. А те да си сложат нещата другаде. Или да ги отнесат, каква нужда повече от тях?

— Хедрик вече го направи, днес по обед.

— Чудесно, значи ще прекараш тази нощ в Кафявата, а от утре да ти приготвят Зелената стая.

— Джоан Юнис, какво те кара да мислиш, че ще се настаня в къщата ти? Не смятам да го правя.

— Не съм казала подобно нещо. Казах само, че Зелената стая е твоя. Независимо дали ще останеш за една нощ, или за цяла година. Твоя без покана, да я ползваш, когато си пожелаеш, независимо дали ще се отбиваш да ми кажеш здрасти и довиждане. Моят личен прислужник Хюбърт още ли е на щат?

— Да. Снощи той се погрижи за мен.

— Отсега нататък той ще отговаря за Зелената стая и ще ти прислужва. Джейк, няма да е зле да си донесеш малко дрехи тук.

— По дяволите… прощавай, Джоан Юнис.

— Задето каза «по дяволите»? Чуден ден, щом старият ми приятел се извинява, когато ругае пред мен. Джейк, цели четирийсет години съм те чувала да използваш изрази, от които може да се олюпи боята — при това не само в мое присъствие, а и по мой адрес.

— Така е. Но тогава ти не беше дама, Джоан Юнис.

— Прав си. Но май ще ми е много по-трудно да се науча да бъда жена, отколкото на теб да не забравяш, че само минавам за такава. Ако се изпуснеш, не обръщай внимание, също както беше в добрите стари дни. Та какво щеше да кажеш?

— Ами, трябваше да е нещо от рода на: «по дяволите, Джоан Юнис, не бива да забравяме за твоята репутация».

— Моята какво? Моята репутация на жена? Съмнявам се да имам друга, освен да съм циркаджийски урод. Но това не ме тревожи.

— Медиите изгубиха интерес към теб няколко дни след операцията. Е, ще се сетят, когато се появиш в съда, или дори още по-рано, ако някой от хората в къщата се разприказва.

— И пак да направят от мен цирков експонат? На кой му пука? Всяко чудо за три дни, тази максима важи дваж повече в нашите времена, отколкото когато бях малко дете. Джейк, от близо половин век не съм давала и пукната пара за това какво се говори за мен. Имаме си цял отдел за връзки с обществеността и това им е работата, нали?

— Права си както винаги, Джоан Юнис. Съвременното поколение е много по-неподатливо към чудесата на света. Само хората от моето време биха обърнали внимание на подобна новина. Но ти знаеш, че няма да остана да живея под твоя покрив.

— Джейк, аз не те принуждавам. Нито се опитвам да те компрометирам…

— Какво? Мен?! Мисля, че говорехме за твоята репутация. И за твоята прислуга.

(«Ах, този дърт лицемер. Попитай го за онзи път, когато ме натисна в един гардероб, а Кънингам едва ли не ни дишаше във врата. Хайде, питай го. Ама и него си го бива да се прави на благороден и храбър.»)

— Много мило от твоя страна, Джейк, но не давам пукната пара какво приказва за мен прислугата в кухнята. Това, което искам, е да предпазя теб от сплетни. Ето защо си направих труда да си осигуря най-сигурното прикритие за една млада дама, изобретено във Викторианската епоха — лична прислужница. Тя ще спи в съседната стая, където преди живееше Хюбърт. Ако нещо те притеснява, ще може да присъства на всички наши срещи. — («Ей, какво значи това? Да не се опитваш да вкараш и Уини в играта? Тя може и да се съгласи, но не и Джейк. Сама ще се убедиш, мила.») «Престани да надничаш иззад ъгъла, Юнис.»

Адвокатът повдигна вежди.

— Вече си си наела прислужница? Изненадан съм. Макар че не те помня като човек, който губи време, когато реши нещо. Ще има ли и други промени в домашната прислуга?

— Ще има, но по-късно, Джейк. Очаквах доктор Гарсия да настоява още известно време за мен да се грижи сестра и установих, че Уини е в състояние да изпълнява и двете задължения. Виждал си я, онази малката червенокоса сладурана.

— Май съм я виждал.

(«Май» я бил виждал! Всички мъже са такива лицемери… Ако не я е пляскал по дупето, сигурно си е мислел да го направи.“)

— Имам късмет, че се съгласи. Тя е достатъчно добре образована. Ще ме научи на много неща. Освен това е свикнала да се грижи за хората. Използвах обичайния аргумент — солидно възнаграждение, но се постарах да не накърня и професионалната й гордост, така че тя си остава моя сестра и прислужница по свое желание и за собствено удоволствие. Но, както вече споменах, достатъчно е да я помоля и ще ни служи за компаньонка. Да я повикам ли?

— Какво? О, не ставай глупава, Джоан Юнис. Правиш от мухата слон.

— По-скоро ти го правиш, Джейк. Чувствам се беззащитна, като жена, макар че като старец бях още по-безпомощен, а сега поне разполагам с младо и здраво тяло. Но твоето присъствие ми вдъхва увереност, а отсъствието ти ме кара да се страхувам. Джейк, не мога да те принудя да живееш тук, но не разбираш ли какво би означавало това за мен? Чакай — с колко стаи разполагаш в Гибралтарския?

— Две. Напълно достатъчно за нуждите ми.

— Там стаите не са големи. Докато Зелената стая е просторна колкото тази. Можем да пробием врата към библиотеката и тя ще стане твой кабинет. Докарай всичко, което ти е нужно — книги, документи. Джейк, не ми е нужен този огромен мавзолей, също както и на теб — старата ти къща. Ако се опитам да го продам, ще взема най-много една десета от цената, която дадох през Размирните години, но не парите са от значение. Това е истинска крепост, по-здрава от полицейска казарма. Пък и нищо чудно отново да настъпят тежки времена и похарчените пари да се изплатят десетократно. А междувременно е достатъчно голяма, удобна и сигурна и ти също можеш да я ползваш. Когато пожелаеш, разбира се, и най-вече като се заемеш с делата ми.

— Не съм спирал да го правя, Джоан Юнис, като твой попечител и адвокат. Грижех се дори за обслужването на къщата.

— Че това не е ли работа на Кънингам? Ще трябва да поговоря с него.

— Да, и той не е престанал. Не съм правил никакви сериозни промени. Хвърлих обаче едно око на счетоводните книги и ще ти кажа, че тези хора са пладнешки обирджии. Особено Кънингам.

— Чудесно!

— Какво му е чудесното?

— Джейк, нали сам каза, че е невъзможно да се похарчи състоянието ми? Щом моят иконом прибира три пъти повече, отколкото съм му определила — и това не е от вчера, — значи ще държи да си запази работата. Което пък означава, че ще се старае да ми се хареса. Джейк, да знаеш по-евтин начин за купуване на лоялност? Остави го да краде. Не връзвай човката на враната, която кълве просо. Добрият кон винаги трябва да разчита на своята бучка захар.

— Това е лош прецедент. Затова страната ни тъне в корупция.

— Че тъне, няма съмнение. Но след като това е „единствената игра в града“, нямаме друг избор. Вечният проблем — как да преживееш в упадъчно общество. Джейк, искам да се настаниш тук. Надявам се да се настаниш. Ще бъда щастлива и ще се чувствам в безопасност, ако сме под един покрив. Но не се безпокой за моята репутация — а Уини ще пази твоята. Не мисли за такива баналности като поддръжката на дома. Затвори очи и подписвай. Но не се колебай да се скараш на Кънингам при най-малката простъпка — това ще е цената, която трябва да заплати, задето краде от мен. Между другото, шефът на охраната също прибира по нещичко, мисля, че делят наполовина с Кънингам.

Соломон се засмя.

— Джоан Юнис, за една млада — и хубава — жена, говориш прекалено като някакъв циничен старец.

— Така ли, Джейк, миличък? Трябва да внимавам да не говоря така. Ще оставя на теб приказките в стил „циничен старец“ и ще се превърна в истинска дама. Ако мога. Но моля те, не нарушавай крехкото равновесие в къщата с опити за реформи, инак ще се получи нещо като реформирана администрация — по-малко ефективна и още по-крадлива. Твоята прислуга не те ли краде?

— Ами… навярно — отвърна смутено Соломон. — Но аз държа най-добрата готвачка в целия район. Ако я уволня, току-виж се обзаведа с някой, който ръси месото със захар, а ще поиска повече. Ядосах се, когато те крадяха, а ти беше в безпомощно състояние. Но не съм имал намерение да се бъркам в управата на къщата, докато все още имаше шанс да се изправиш на крака. Надявах се да ти предам командването и ето, че този час настъпи.

— Благодаря, Джейк. Може още да не съм станала истинска жена, но поне не се чувствам вече като циничен старец. Чувствам се по-скоро като жена, която е била болна и оздравява, но още не се е възстановила напълно. Най-добре да си легна. Ще ми помогнеш ли?

— Аз… ще повикам сестрата.

— Джейк, Джейк, това е моето тяло — трябва ли да си толкова стеснителен? Подай ми ръка. Ако ми помогнеш, ще се изправя сама… и ще отида до леглото, като се опирам на теб.

Соломон се предаде, подаде й двете си ръце, за да й помогне да стане, и я отведе до леглото. Джоан се пъхна чевръсто между чаршафите и си свали горнището.

— Благодаря ти, Джейк.

— Удоволствието беше мое, Джоан Юнис.

— Ще закусиш ли с мен? Или да обядваме заедно, ако се успя?

— Добре… ще обядваме.

— Нямам търпение. — Тя му протегна ръка. Той я пое, поклони се, поколеба се и я целуна.

Джоан задържа ръката му.

— Джейк, скъпи, приближи се. — Тя се пресегна и улови лицето му в дланите си. — Ти я обичаше.

— Да.

— Аз също.

— Зная.

— Кажи ми името. Новото ми име.

— Джоан… Джоан Юнис.

— Благодаря ти, Джейк. — Без да бърза, тя притегли лицето му и го целуна по устните. — Лека нощ, скъпи приятелю.

— Лека нощ… Джоан Юнис. — Той се изправи и забързано напусна стаята.

(„Джоан, кучко такава, твърде силно го пришпорваш.“) „Не е вярно!“ („На кого ги разправяш? За миг си помислих, че ще го дръпнеш в леглото.“) „Дрън-дрън!“ („Себе си също пришпорваш, миличка.“) „Юнис, престани да се заяждаш. Владеех се до последната частица от секундата. Освен това не съм направила нищо лошо. Има много страни, където мъжете се целуват с други мъже просто като израз на приятелство.“

(„В случай че не си забелязала, ти вече не си мъж, а смесена картинка.“) „Не съм го забравила. Виж, малката, това беше нещо като символ. Трябваше да покажа на Джейк, че той може да ме докосва, дори да ме целува за лека нощ… без да го превръща в трагедия. Така и стана. Припомни ми времето, когато баща ми ме целуваше всяка вечер… правеше го, докато не пораснах.“

(„Какво пък, може Джейк да реши, че ти е като баща. Но не разчитай на това, Джоан. Нека те предупредя нещо, сестрице — Джейк може да целува доста по-добре от това, което показа одеве. Целувал ме е така, че да се разтопя отвътре, все едно че ти натиска едно копче на корема и топлината поема във всички посоки.“) „Не се и съмнявам. А сега ще млъкнеш ли, за да поспим? Ужасно съм изморена.“ („Обичаш ли ме, шефе?“) „Никога не съм преставал да те обичам, мила. И никога няма да спра.“ („Аз също. Жалко, че няма как да те целуна за лека нощ. Спи сега, шефе — всичко ще бъде наред.“)

Но преди да заспят, се появи Уинифред, по нощница и чехли, и попита тихо:

— Госпожице Джоан?

— Да, скъпа? Светни лампите.

— Господин Соломон каза, че сте си легнала…

— Изглежда, че ти също. Той ли те събуди?

— О, не. Разговарях с госпожа Слоун — тя е дежурна. Но доктор Гарсия остави бележка леглото ви да бъде спуснато до пода и наминах да проверя. Как да го направя?

— Аз ще го направя, не бери грижа. Утре ще кажеш на доктора, че съм била послушно момиче.

— Разбира се! Ако искате, мога да ви дам приспивателно. Госпожа Слоун каза, че докторът е оставил.

— Ще го взема, защото вече нямам търпение да поспя. Подай ми чашата с вода… и ме целуни за лека нощ. Ако не го направиш, ще повикам госпожа Слоун и ще помоля тя да ме целуне.

Дребничката сестра се изкиска.

— Ще го направя.

Уинифред си тръгна след шейсетина секунди.

„Е, Юнис? Как се справих?“ („Доста добре, кучко. Почти като с нашия приятел Джейк.“) „Дразниш ме, нали?“ („Ще видиш. Уини е сладурана — но Джейк има зад гърба си много години практика. Сега пък си помислих, че смяташ нея да дръпнеш в леглото.“) „След като госпожа Слоун е на пулта и ще забележи, ако ми се ускори пулсът? За каква ме вземаш — за глупачка?“ („Да.“) „О, я заспивай!“

12.

Мирните преговори в Париж и Монтевидео продължаваха, както преди. Сраженията също, в определена степен, и мъртвите не се оплакваха. Новият президент на Харвард бе изгонен от студентското правителство, след което последното се разпусна, без да назначи заместник. Секретарят на градската управа обяви план за увеличаване на водните запаси в залива на Сан Франциско с трийсет и седем процента, Комисията по реките и заливите отхвърли юрисдикцията на управата. В Алма Ата сержант от Моралната полиция роди с цезарово сечение здраво двуглаво момченце, раждането бе предавано директно навсякъде на Земята, както и на Луната, под акомпанимента на хорово цитиране на „Мислите на председателя Лу“. Данъчната служба във Вашингтон повиши временната данъчна ставка със 7%, основавайки се на Бюджетния нормативен протокол за извънредни обстоятелства, приет през 87-а. В Маями госпожица Вселена (Мис Гана — 42-22-38) с помощта на своята преводачка-секретарка произнесе пред медиите кратка реч, в която заяви желанието си да бъде първият командир на междузвезден кораб, като съобщи, че от две години изучава неоайнщайнова балистика по хипнотичния метод. Генералният секретар на Братското общество на космонавтите, астронавтите и космическите инженери изрази съмнение относно способността на госпожица Вселена да решава най-прости аритметични задачи, с което си навлече гнева на госпожа президентката на Обединените женски клубове, която нарече почитаемия секретар самозабравила се контрареволюционна свиня и типичен пример за мъжка арогантност. В Лос Анджелис смъртните случаи от смог намаляха с три процента вследствие на приетите спешни мерки за пречистване на въздуха и на свежия западен вятър.

В голямата натруфена грозна и стара къща госпожица Джоан Юнис Смит седеше на килима пред огледалото в поза лотос, извърната към своята лична сестра-прислужница-компаньонка, която бе заела същата поза.

— Удобно ли се чувстваш, Уини?

— Много.

— Знаеш ли, ти си дори по-гъвкава и от мен. Но да се опитаме да се съсредоточим върху упражненията. Нужно ни е подходящо настроение.

— Разбира се. Ъъъ… госпожице Джоан? Какво всъщност означава това? Искам да кажа, наистина ми действа отпускащо, но каква е тази „перла“ и този „лотос“. Какъв е смисълът?

— О, на пръв поглед не означават нищо. И същевременно всичко. Ако трябва да използваме някакви думи, те са „мир“, „любов“, „разбирателство“ и всичко, което е добро. Но въпросът не е в мисленето, скъпа, а в съществуването. Просто разтвори душата си и се опитай да не разсъждаваш. Съществувай.

— Добре…

— Започваме. Не забравяй за дишането. Аз ще задам ритъма.

— Ом мани падме хум.

(„Ом мани падме хум. Шефе, виждаш ли каква аура излъчва? Сигурно си е прекарала страхотно тази нощ.“) „Млъквай, Юнис, и без това тези молитви бяха твоя идея.“

— Ом мани падме хум.

— Ом мани падме хум. — („Ом мани падме хум.“) — Ом мани падме хум. Ом мани падме…

(„Достатъчно, Джоан.“) „Само толкова ли, мила?“ („Според часовника са минали двайсет минути.“) „Аз Използвам друг часовник. Вече загряхме и сме готови. Уини дори стигна по-далече от нас. Ще се наложи да я повикаме обратно.“

— Ом мани падме хум. Уинифред. Уини, скъпа, чуй ме! Слънцето изгря, което е знак и за нас.

Дребната червенокоса сестра не помръдваше, замръзнала в лотос, със стъпала, обърнати с ходилата нагоре, и вдигнала разперени длани. Продължаваше да си напява монотонно и се виждаше само бялото на очите й.

— Уини, събуди се! Време е.

Момичето разтърси глава и се огледа, едновременно засмяно и озадачено.

— Нима? Струва ми се, че е изминал само миг. Сигурно съм заспала.

— Случва се. Готова ли си? Усещаш ли мускулите си отпуснати?

— Ами… да.

— В такъв случай да преминем към следващите упражнения. — Джоан Юнис се надигна от килима с грацията на цвете, което разтваря листа. — Първо ти ще ми помогнеш да се протегна, после аз на теб. За десерт ще направим няколко съвместни упражнения. — Джоан не пропусна да се огледа в огледалото. — Струва ми се, че с всеки ден коремът ми се стяга все повече. Все си го повтарям.

— Перфектен е и ти го знаеш. — Сестрата бавно се протегна и се прозя.

— Още ли ти се спи, миличка? Не можа ли да се наспиш тази нощ?

Момичето се изчерви, повдигна рамене и се засмя.

— Напротив, нощта бе чудесна, само дето времето не ми стигна. Надявам се, че не съм те разбудила.

— Не чух нито звук. Нямаше да се досетя какво е станало, ако сама не ми беше казала, когато дойде да ме целунеш за лека нощ. Но, скъпа, ако не си се наспала, да пропуснем упражненията…

— О, не. Аз също имам нужда да се поразкърша. Истина е обаче, че не съм се наспала. Пол… о, майчице! Ето че се изпуснах. Добре поне, че не му изтърсих и фамилията!

— Нищо не чух, мила, тъкмо си чешех ухото.

— Фибър. Тръгна си чак след два. Не че съжалявам за пропуснатите часове сън.

— Сигурна съм, че не съжаляваш. Уини, мила, не съм искала да проявявам излишно любопитство. Но все пак е нормално да подпитвам, нали — след като аз самата съм още девствена.

Момичето я погледна втрещено.

— Но… — И прехапа устни.

Джоан Юнис се засмя.

— Спокойно, миличка, нищо не е станало. Зная какво означава това „но“. Госпожа Бранка бе омъжена… и Йохан Смит е бил женен четири пъти, да не говорим за всички останали забежки. Но Джоан Юнис е още девствена — разбра ли ме, кукличке?

— Погледнато от тази страна…

— Единствената страна, от която може да бъде погледнато. Което обяснява защо съм любопитна като сврака. Но и да ми разкажеш, пак ще си остана невежа — дори и да се съгласиш да го направиш, в което донякъде се съмнявам. Някой ден — не бързам — ще узная сама. Така че престани да се изчервяваш до уши и нека приключим с упражненията. Ще изпробвам „костенурка“, а ти ми помогни, ако видиш, че се затруднявам.

След още час протягане и усукване Джоан заговори отново:

— Достатъчно. Ако продължим още малко, ще лъснем от пот. Готова ли си за няколко комбинирани?

В стаята отекна звънец от външната врата.

— По дяволите! — изруга Джоан. — Уф, нали съм дама, исках да кажа „олеле“! Навличай дрехите, мила, време е да посрещаме гостите.

— Веднага.

След минута двете млади жени бяха готови.

„Как изглеждаме днес, Юнис? Доволна ли си от състоянието на своите гърди?“ („Изминали сме едва половината от пътя, Джоан, но след седмица ще можем да намалим времето за упражнения.“) „Не бързай, ще ти призная, че това е най-приятната част от деня. Освен когато нашият всемогъщ господар се съгласява да ни прави компания за вечеря. Кажи ми, миличка, още ли се гризеш за онези провали в паметта?“ („Не, ти се гризеше за тях, аз ги намирам за съвсем оправдани. Никой не знае как точно функционира паметта, което не пречи на всички да смятат, че са наясно за своята и че другите са тъпаци.“) „Наскоро се сетих за опита с плоските червеи. Ако подложиш един плосък червей на определени упражнения, сетне го нарежеш и нахраниш с него друг, необучен, вторият си спомня всичко, което е научил първият…“ („Шефе, колко пъти ще ти повтарям, че аз не съм плосък червей. И друг път съм ти казвала — «тялото помни». Хайде, време е да се заемем с нашите гости.“)

— Госпожице Джоан, дошли са доктор Гарсия и господин Соломон.

— О, чудесно. Значи няма да се преобличам, за да може после да довършим упражненията. Донеси ми пеньоара — не онзи прозрачния. Нека да е завоалираният, как му беше името — Лондонска мъгла?

— Добър избор. С него изглеждате само полугола, вместо съвсем разголена.

И кой ми е учителят по обличане, малката? — („Аз.“) „Зная, Юнис, но тя си мисли, че ме командва. Аз съм нейното добро бебче, което винаги следва съветите на мама… и ще е така, докато не се отървем от досадния доктор.“ — Ако обичаш, предай на господата, че ще ги приема веднага!

Госпожица Смит се забави да си сложи червило, реши, че засега не е необходимо да се гримира, разроши леко къдриците си, нахлузи пантофите с високи токчета, загърна се в пеньоара и прецени крайния ефект във високото огледало. Реши, че променливата прозрачност на пеньоара е с нужната плътност, освен в горната част, където бе твърде скромна. Забави се, за да подчертае още малко розовината на напъпилите отдолу зърна.

Сега вече всичко беше перфектно. („Шефе, изглеждаме като високо платена проститутка.“) „Много високо платена, надявам се. Това критика ли беше?“ („Ни най-малко, по-скоро аплодисменти.“)

Тя излезе от будоара.

— Добро утро, докторе. Здрасти, Джейк, мили. Ще седнете ли? Кафе? Или да поръчам да ви донесат отлежала отрова за плъхове от Кентъки, бутилирана в хамбар?

— Кафе — каза Соломон. — Изглеждаш очарователно, мила.

— Очарователна като змия. Освен това досега се упражнявах и сигурно мириша на кобила.

— По-скоро на малко пони. Ще засиля вентилацията. Джоан Юнис, доктор Гарсия би искал да те прегледа.

— Така ли? Защо, какво има? Чувствам се чудесно. Като изключим решетките, с които сте ме заобиколили, и възглавницата от камък.

— Доктор Гарсия смята, че можем да направим нещо за тези решетки. Джоан, знаеш, че се разбрахме да те отведем в съда едва след като лекарите преценят, че състоянието ти го позволява. Изглежда, този момент е настъпил.

— О! Каква вест! И къде е взводът психиатри?

— Ще ги повикаме. Ако въобще са ни необходими. Всъщност няма да минем без експертното им мнение. Ще се наложи да издържиш няколко продължителни и досадни разпита, нашите собствени експерти трябва да се явят в съда напълно подготвени. — („Подготвени да получат тлъстите си хонорари. Не се тревожи, шефе, ще се скрия под такъв камък, под който нито един психиатър няма да ме намери.“)

— Разбрано. Радвам се, че според доктор Гарсия вече съм добре. Докторе, ще се преместим ли в моята гардеробна? Уини, ела и ти. Джейк, „Уолстрийт Джърнъл“ е на ей онази поличка.

След като остана само в компанията на доктора и Уини, госпожица Смит каза:

— И така, докторе? Желаете ли да легна върху масата за масажи?

— Не, това ще е съвсем формален преглед, въз основа на който ще напиша заключенията си относно физическото ви здраве. Ще ви преслушам със стетоскопа, ще ви накарам да кажете „а“, такива неща. Ако обичате, седнете на масата и си свалете пеньоара.

Тя се постара да запази мълчание, докато слушалката шареше по гърба и гърдите й, изкашля се, когато й наредиха, и пое въздух, когато бе нужно. Само веднъж се дръпна лекичко и се засмя:

— Уф, прощавайте докторе, погъделичкахте ме. Защо трябваше да ме пипате там?

— Опипах ви под мишниците за уголемени лимфни възли. — („Приятно ли ти беше, малката?“) „Може би на теб, Юнис, но не и на мен. Предпочитам по-романтична обстановка.“ („Кого ще лъжеш, видях, че ти е приятно.“)

Докторът отстъпи назад и я огледа замислено.

— Още нещо, сър? — попита тя. — Гинеколог?

— Не, освен ако не настоявате. Някакви проблеми?

— Ни най-малко. Чувствам се достатъчно силна да преборя мечка гризли.

— И прегледът го потвърждава. Въпреки това вашият случай продължава да ме тревожи.

— Защо, докторе?

— Защото е уникален. Зная за това почти толкова малко, колкото и вие. Джоан, когато напуснахте тази къща — като господин Смит, — не очаквах да ви видя жива отново. Когато ви докараха, не си и помислях; че ще се върнете в съзнание. Когато дойдохте в съзнание, ви съжалявах… защото изобщо не предполагах, че ще можете да помръднете от шията надолу. А ето ви тук, по-здрава от всякога. Поне на пръв поглед.

— Защо само „на пръв поглед“, докторе?

— Ох, знам ли? Познанията ни за мозъчната трансплантация са тъй ограничени — всъщност почти всичко досега научихме от вас. Джоан, през последните две седмици нямаше никаква причина — освен обичайната предпазливост — да ви държим под постоянно наблюдение. Състоянието ви е като на всяка друга млада и здрава жена. Ето като на Уинифред например. — Той сви рамене. — Но дори от двете вие изглеждате много по-здрава и силна. Въпреки това готов съм да се обзаложа, че Уинифред — ако не броим неочаквани инциденти — ще живее дълго, докато за вас… никой не знае. Вижте, не се опитвам да ви плаша, но само глупак би направил предположения въз основа на собственото си незнание, а аз не съм такъв глупак.

— Докторе — спря го тя със спокоен глас. — Да не би да намеквате, че това тяло може да отхвърли мозъка или обратното, което е същото? Или че мога да тупна, както си стоя, да ми спре сърцето например и никой да не знае причината? Зная, че има такива неща, чела съм немалко за трансплантациите, докато все още бях Йохан Смит. Не ме е страх. Ако се случи — какво пък, поне изживях една кратка ваканция в младостта, далече от болките и скуката. — Тя се усмихна щастливо. — Все едно да умреш и да се възкачиш в рая — а няколко седмици в рая се равняват на цяла вечност.

— Радвам се, че приемате нещата философски.

— Не „философски“, докторе. С почуда и радост, с алчно очакване на всяка щастлива секунда!

— Какво пък, чудесно е, че Уинифред ще остане с вас. Надявам се да я задържите още дълго…

— Колкото пожелае! Завинаги, надявам се.

— Защото така и аз ще съм по-спокоен. Уини е обучена да се справя с всякакви спешни състояния и ще й осигурим тук всичко, което би могло да й потрябва. Аз също ще съм на разположение, в случай че ме повикате. Добре, скъпа, време е да свалим малкото предавателче — не е необходимо повече да ви следим. Сестра. Памук и спирт, ако обичате.

— Веднага, докторе.

Доктор Гарсия отлепи миниатюрния предавател.

— Лека еритема, малко кръгче от контактен дерматит. С вашите изумителни свойства за възстановяване ще минат за нула време. Жалко, ще ми липсват сутрешните филми.

— Филми?

— Сигурно никой не ви е казвал, но всяка сутрин ви наблюдавах на монитора, докато се упражнявахте. Длъжен бях да проследя как ще го понесе сърчицето. Или дишането. Но нямаше нищо. Никакви необичайни реакции, искам да кажа. Не повече от лека възбуда.

— Е, съвсем обяснимо, тъй като се занимавах с йога.

— Така е. Само че аз не бих класифицирал йогата към леките упражнения. Ако говорим за едно и също.

— Говорим за йога, докторе, не за спринтиране или вдигане на тежести. Двете с Уини преминахме всички класически пози. С изключение на стойката на глава — не съм чак толкова глупава, че да рискувам и с нея.

— Нямаше да й позволя да го направи, докторе! Но тя не опита нито веднъж, наистина.

— Докторе, не трупам мускули за състезание по културизъм, просто искам да притежавам хубаво и стегнато тяло, което да контролирам. Ето, нека ви покажа. — Джоан се изправи, оставяйки на пеньоара да се смъкне, премести тежестта си върху левия крак, вдигна десния назад, наведе се бавно и обгърна с ръце левия си пищял, долепила буза в коляното си. Остана в тази поза точно три вдишвания, след това опря длани на пода, повдигна бавно левия крак, наклони десния, за да запази равновесие, и бавно се изправи на ръце, притиснала крака, с изпънати нагоре пръсти.

Отпусна бавно краката си напред, докато не опряха в килима — задържа за кратко „моста“ и премина в „колело“, от него направи „диамант“, опряла колене и лакти в пода, задържа, претърколи се и застина в лотос.

— Ом мани падме хум. — („Ом мани падме хум. Вземи си чека на портала, момиче, няма да снимаме тази сцена повторно.“) „Благодаря, Юнис. Но си имам добър гуру.“ („Нищо работа, малката.“)

Доктор Гарсия ръкопляскаше.

— Страхотно. Невероятно! Като всичко останало в този случай. Уини? Ти можеш ли да го направиш?

— Разбира се, че може — подскочи Джоан. — Хайде, миличка, покажи!

Сестрата се изчерви още повече.

— Не, не мога! Не й вярвайте, докторе, още се уча.

— Срамежливка. Не се безпокой, ще те придържам на трудните места. Докторе, елате само след седмица и тя ще ви смае. Не е толкова трудно, колкото изглежда отстрани.

— Сигурно е така. Но, Джоан, щом не ви е учила Уини, откъде знаете тези неща?

(„Олеле! Внимавай, шефе — този тип надуши нещо нередно.“)

— На колко сте години, докторе?

— Аз ли? На трийсет и седем.

— Научила съм се четирийсет години, преди вие да се родите. Но нямах време да поддържам форма. След това, в продължение на дълги години, физиката ми не позволяваше подобни упражнения. Но сега всичко се връща с такава лекота… Мога само да предполагам, че госпожа Бранка също е имала подобни занимания. — „Да видим дали ще се опита да го провери, мила.“ („Лъжата не трябва да е прекалено сложна, шефе.“) „Виж, малката, лъгал съм с невинно изражение още когато баба ти е била в пелени. Изтрий и поправи — прабаба ти.“

— Какво пък, ще го добавя в доклада за състоянието ви — ако измисля как точно да го формулирам. Пеньоарът ви, Джоан?

— Благодаря. — Тя го пое и го задържа, вместо да му го върне, за да й помогне да се облече. — Докторе, господин Соломон ще уреди всички ваши сметки и разходи. Но за да покажа колко съм ви благодарна, бих искала да добавя нещо.

Той поклати глава.

— Докторът не бива да приема повече от своя хонорар… а мога да ви уверя, че моят е достатъчно висок.

— И въпреки това настоявам. — Тя пусна пеньоара. — Уини, обърни се, мила. — Миг след това Джоан се озова право в обятията на изненадания лекар, повдигна глава и го целуна.

Той се поколеба няколко секунди, след това я прегърна и отвърна на целувката. Джоан въздъхна тихо, разтвори устни и се притисна към него.

(„Само не припадай! Не искам да пропусна тази сцена!“) „Юнис, не ме занимавай, заета съм!“

Доктор Гарсия най-сетне се освободи от прегръдката й, пое си дъх и я погледна сериозно. След това се наведе, вдигна пеньоара и го задържа пред нея. Джоан му позволи да й го облече, после каза:

— Благодаря ви, докторе.

Обърна се и го дари с усмивка.

— Хъм. Ще ви призная, възнамерявам да напиша, че сте в отлично състояние. А сега — господин Соломон ме очаква.

— Моля ви, кажете му, че ще изляза след миг.

Джоан почака, докато се затвори вратата. След това се доближи до Уини, прегърна я и двете се изкискаха.

— Уини, наистина ли се обърна? Не надзърна ли да видиш какво стана? Поне се надявам.

— Обърнах се… но наблюдавах сцената в огледалото. Брей!

— Брей я! Това било значи. Скъпа, вече не се чувствам тъй девствена.

— Хареса ли ти? Поне така изглеждаше.

— Не зная. Нямам база за сравнение. Милият Джейк също ме е целувал, но „бащински“. А твоите целувки са си твои. Докторът е първият мъж, който ме е целувал истински… за миг се почувствах толкова слаба и безпомощна, че бях готова да го сваля на килима. Никога ли не си се целувала с него?

— С него?! Джоан, мила, ако разкажа на сестрите за това, няма да ми повярват. Доктор Гарсия дори не ни пляска по дупетата, само ръмжи недоволно.

— Моето обаче плесна. Или поне ми се стори, че го направи. А може би го стисна. Всичко ми беше като в мъгла.

— Аз пък зная, че го направи. Видях го с очите си и не повярвах. Джоан, нали трябваше да съм твоята защита от сплетни? Да опазвам репутацията ти?

— Така е. Не виждам с какво може да си сгрешила.

— Ами, просто ти си пациент, а аз сестра.

— Мила, помежду си се разбрахме, че нещата ще стоят малко по-различно. Нали?

— Така е… но още ми е трудно да свикна.

— Казах му да намине пак след две седмици. Тогава, ако още искаш, ще можеш да му покажеш какво си научила.

— О, Джоан! Непрестанно се шегуваш с мен. Вярваш ли, че до две седмици мога да стана толкова добра, колкото си ти?

— Зная, че можеш. Но не с тези дрехи. Ще ти вземем трико. Пък ти се изчервявай колкото си щеш.

— Ама и целувката си я биваше. Не бива да го разказвам на Пол, никак няма да му хареса.

— Кое няма да му хареса? Че ще демонстрираш перфектен телесен контрол пред един доктор? Или че ще се целуваш с него? Че какво толкова се крие зад една целувка? Всъщност Пол няма как да разбере, ако не му кажеш, нали? — („Шефе, ти развращаваш младото поколение на тази страна.“) „Само си дрънкам, Юнис. Пол няма да се жени за нея… или вече е женен за друга, или не може. И в двата случая тя не му е лична собственост. Както ти сама каза, сексът не е спорт, а начин да сме щастливи.“

— Пък и докторът едва ли ще поиска да ме целуне — продължаваше Уини. — Сигурно дори не е забелязал, че съм жена.

— Никога не вярвай на външния вид. Ти си жена и той го знае. Ще те целуне, ако го помоля, като награда за доброто ти изпълнение. Имаш две седмици, за да решиш дали го искаш, а аз отивам веднага да се срещна с милия ми Джейк.

13.

— … обърна внимание на почитаемия съд! С цялото си уважение, въпреки че ищците са готови да продължат участието си в процеса, бих искал да отбележа, че не съществуват обективни предпоставки за това. Имам предвид предполагаемата компетентност на Йохан Себастиан Бах Смит, дядо на четирите ищци… за когото се твърди, че присъства в залата.

— Тишина! Тишина в залата! Иначе ще наредя да я опразнят. Адвокат, да не би да намеквате, че госпожица Смит — тази млада жена, която в момента соча — не е Йохан Себастиан Бах Смит?

— Нищо не намеквам, ваша чест. Само отбелязвам, че не разполагаме с каквито и да било доказателства за това, че сочената от вас персона наистина е Йохан Себастиан Бах Смит, с което автоматически отпада и решаването на въпроса за нейната компетентност — докато не бъде установена истинската й самоличност.

— Да не би защитата да се опитва да учи съдията на право?

— О, ни най-малко, ваша чест.

— Заприлича ми на нещо подобно. Нека напомня на защитата, че целта на съда е да въздава справедливост, а не само да се придържа към буквата на закона, и че процедурата ще бъде такава, каквато реши съдът.

— Разбира се, ваша чест. Съжалявам, ако съм ви оставил с друго впечатление.

— Бяхте на една шестнайсета от това да ви обвиня в неуважение към съда, така че внимавайте да не се повтори.

— Да, ваша чест.

— … намирам за нетърпимо поведението на половината от присъстващите в залата, както и на деветдесет процента от представителите на медиите, и затова нареждам на разсилния да опразни помещението. Ивлин, използвай физическа сила, ако се наложи, и разкарай добитъка оттук. И ако през това време, без да искаш, повредиш част от скъпата им видеоапаратура, не бери грижа за последствията. За сведение на защитата, ищците, адвоката и попечителя делото ще се гледа при закрити врата. Ако обичате, последвайте ме в моя кабинет, докато опразнят залата.

— Джейк, толкова е забавно! Ако не потвърдят, че аз съм си аз, ще се окажа без пукната пара и тогава ще трябва да се ожениш за мен — инак ще преживявам от социални помощи.

— Престани с глупостите, Йохан! Въпросът е сериозен.

— За разлика от теб аз не се притеснявам от последствията. Ако откажат да потвърдят самоличността ми, ще ме обявят за мъртъв и тогава ще съм първият човек, присъствал, докато четат завещанието му. Нямам търпение да зърна физиономиите на моите скъпи наследнички, когато разберат, че ще получат скромна издръжка, която дори не е освободена от данъци!

— Хъм, на теория Юнис има право да го чуе. Спомняш ли си онзи параграф за „всички лица, които не са изброени поименно, но са на лична служба при мен в момента на моята кончина…“

— Не мога да кажа, че го помня, но щом твърдиш, сигурно е точно така.

— Има го. Та ако не си Йохан, трябва да си Юнис. Казусът е „или — или“. — („Не. Може да присъстваме и двамата!“) „Юнис, чака ни страхотна забава!“ („На същото мнение съм, шефе.“)

Кабинетът на уважаемия съдия Маккамбъл се оказа просторен и приятно обзаведен салон. Съдията се огледа и каза:

— Хъм… Джейк, Нед, госпожица Смит, Алек, госпожа Сиуърд, госпожа Фрабиш, вие трябва да сте госпожа Крамптън, нали? И госпожа Лопес. Паркинсън, как, по дяволите, се озова тук пък ти?

— Amicus curiae[1], ваша чест.

— Ти не си никакъв приятел на този съд и мястото ти не е тук.

— Но…

— Сам ли ще излезеш, или да наредя да те изхвърлят?

Паркинсън предпочете да излезе сам. След като вратата се хлопна зад него, съдията заговори отново:

— Спърлинг, нагласи уредбата така, че да записва само когато аз пожелая, след което можеш да си вървиш. Алек, на лицето ти е изписано някакво възражение.

— Аз ли? Ни най-малко, ваша чест.

— Хубаво. Защото възнамерявам твърдо най-сетне с взаимни усилия да разсеем мъглата около този случай. Някой друг иска ли мъглоразпръсквач? — Той пристъпи към бара в ъгъла. — Алек? Джин с тоник, както обикновено?

— Благодаря, господин съдия.

— Забравих дамите. Госпожо Сиуърд? Нещо с алкохол? Или кафе? Тази машина може да прави и чай, ако си спомня кое копче се натискаше. Сестра ви ще пожелае ли нещо? Братовчедките? Госпожице Смит? Помня какво поръчвахте в „Гибралтар“ навремето и мога да наредя да ви го поднесат. Ако вкусовете ви са същите.

(„Внимавай, шефе! Това е капан.“) „Спокойно, Юнис.“

— Съдия, вярно е, че вкусовете ми се промениха в известна степен с това ново тяло. Но помня добре онзи невероятен „Глен Грант“ с много лед — в сладките дни, когато докторите не ми го забраняваха. Тъй като все още не съм пробвала твърд алкохол, бих предпочела да се огранича с едно кафе. Или кола, ако се намира в кабинета ви.

Съдията се почеса по носа и придоби замислен вид.

— Не мисля, че можем да дадем ход на делото за компетентност, докато не решим въпроса със самоличността. Джейк може да ви е казал за любимото ви уиски. Пък и идеята Йохан Смит да си поръчва кола ми се струва доста странна.

Джоан го дари с усмивка.

— Зная, не пасва на предишния ми характер. Лекарите ми забраниха да пия газирани напитки много преди да ми спрат алкохола. Трябва да е било някъде по времето, когато са ви приели в юридическия. Ако наистина съм Йохан Смит, въпросът е решен. Ако не съм, ще моля да бъда извинена, тъй като в такъв случай попечителството върху мен отпада и мога да си вървя. Права ли съм?

Маккамбъл придоби още по-замислен вид.

— Джейк, не смяташ ли, че ще е добре да се посъветваш с клиента си? Не „клиента“, а по-скоро… уф, не е и това. Проклет да съм, ако знам какво сте вие — всъщност тъкмо това предстои да установим. Седнете, млада госпожице, а аз ще ви донеса колата. Алек, виж какво ще искат останалите дами и го поръчай. Джейк и Нед — обслужвайте се сами. Алек, имам среща с една важна клечка утре сутринта в Нова Скотия и жив или мъртъв трябва да съм решил този случай дотогава. Сега разтръскай ирландската си душа и ми кажи — наистина ли поставяш под въпрос идентичността на тази млада дама?

— Ако ви отговоря, че въпросът не е поставен правилно, пак ли ще ме обвините в неуважение?

Съдията въздъхна.

— Не му обръщайте внимание, млада госпожице. Деляхме една стая в колежа и всеки път, когато се появи в съда, не пропуска да ми скъса нервите. Но някой ден ще реша този проблем веднъж и завинаги, обещавам. Ще го причакам пред съда и ще го спъна така, че да се пльосне в някоя ледена локва!

— Направи го, Мак, и ще те дам под съд. В Канада.

— Зная, че сте били съквартиранти, съдия. Дартмът, седемдесет и осма, нали? „Зелените гиганти“? Защо не го оставите той да ми задава въпросите, а вие преценете коя съм?

— Това не е начин да се реши въпросът — намеси се с писклив глас госпожа Сиуърд. — Първо нека вземат пръстови отпечатъци от този… от тази самозванка!

— Госпожо Сиуърд!

— Да, съдия? Тъкмо щях да кажа…

— Млъкнете!

Госпожа Сиуърд млъкна. Съдия Маккамбъл продължи:

— Мадам, това, че се държа не така официално в кабинета си, не означава, че съдебният процес е прекратен, напротив. Ние продължаваме работа и в момента. Така че внимавайте да не осъдя вас за неуважение. Алек, постарай се да внушиш на клиентката си, че трябва да спазва нужното уважение.

— Да, ваша чест. Госпожо Сиуърд, от този момент всякакви въпроси и забележки към съда да бъдат отправяни през мен, не директно.

— Но тъкмо щях да кажа, че…

— Госпожо Сиуърд, запазете тишина! Тук сте с позволение на съдията, докато въпросът със самоличността не бъде разрешен. Моите извинения, съдия Маккамбъл. Давам си сметка, че уважаван човек като Джейк Соломон не би довел измамник в съдебната зала. Имам предвид присъстващата тук госпожица Смит.

— Аз също.

— Но те настояваха. Ако госпожа Сиуърд не е в състояние да се владее, ще помоля да бъде отстранена от случая.

Съдията поклати глава и се засмя.

— Не, приятелю. Ти ги доведе, ти се оправяй с тях — поне докато сме в съдебно заседание. Джейк? Сега Нед ли представлява интересите ви? Или ще говориш сам?

— Мисля, че и двамата ще се изказваме в различни моменти.

— Нед?

— Точно така, съдия. Но Джейк може да говори пръв. Аз засега ще си запазя ролята на страничен наблюдател.

— Разбрах. Да чуем тогава имаш ли да добавиш нещо. Алек, ако продължаваме по този начин, няма да свършим днес. Ти какво смяташ?

Алек Трейн не отговори. Джоан си пое въздух.

— Защо да не приключим, съдия? Нали съм тук и съм готова. Питайте ме каквото пожелаете. Извадете костотрошачката, ако трябва — ще говоря.

Съдията отново се почеса по носа.

— Госпожице Смит, признавам, понякога смятам, че моите предци са действали малко прибързано, като са се отървали от подобни инструменти. Но за свое лично удовлетворение държа да узная дали вие сте, или не сте човекът, когото познавах като Йохан Себастиан Бах Смит, президент на „Смит Ентърпрайз“. Нещата обаче не са толкова прости. При всеки друг случай искането на госпожа Сиуърд за пръстови отпечатъци би било съвсем уместно. Не и в този, за съжаление. Алек? Да не би ищците да твърдят, че мозъкът на техния дядо е бил трансплантиран в някое друго тяло?

Адвокатът се навъси и каза:

— Искам да подчертая пред многоуважавания съд, че моите клиенти не твърдят нищо подобно.

— Така ли? И каква е тяхната теория?

— По-скоро сме готови да се спрем на формулировката „изчезнал и вероятно мъртъв“. Всеки, който твърди противното, трябва да предостави нужните доказателства.

— Джейк?

— Както вече заявих, ваша чест, доказателството е налице. Това е моята клиентка, присъстваща днес тук. Ние твърдим, че мозъкът й принадлежи на Йохан Себастиан Бах, и сме готови да отговорим на всички въпроси от страна на съда и ищците, за да докажем това твърдение. Все пак бих искал да отбележа, че хората, които предявяват претенции срещу моя клиент, се явяват заинтересована страна.

— Съдия?

— Да, госпожице Смит? Джейк, разрешаваш ли й да говори?

— Но разбира се.

— Продължавайте, госпожице Смит.

— Благодаря ви. Съдия, моите внучки могат да ме питат каквото им хрумне. Познавам ги от бебета, няма нещо, с което да ме надхитрят, зная факти от живота им, заради които ще ги обесят за няма и две минути. Ето например Йохана — тази, която вие наричате „госпожа Сиуърд“ — се държеше отвратително с детето. На един неин рожден ден — той се падна на петнайсети май шестдесета година, деня, когато бе разтурена Парижката конференция на Айзенхауер и Хрушчов — майка й, моята дъщеря Евелин, ме покани да присъствам на духането на свещичките. Тогава Евелин настани Йохана в скута ми, тя се изпусна и…

— Не съм правила такова нещо!

— О, напротив, Йохана. Евелин те взе от мен и се извини, че си продължавала с нощните напикавания. Не зная дали беше вярно, дъщеря ми послъгваше от малка.

— Съдия, нима ще търпите тази жена — тази персона — да поругава паметта на мъртвата ми майка?

— Госпожо Сиуърд, адвокатът ви предупреди. Ако продължавате да нахалствате, ще наредя да ви затворят в каца и ще можете да говорите само когато позволя да вдигнат капака. Алек, оправи се с нея. Овладей я, както направиха на онзи процес в „Алиса в страната на чудесата“, тази история започва да ми намирисва на него. Тя не е страна по разискванията, тук е само за да свидетелства, в случай че съдът го поиска. Госпожице Смит…

— Да, сър?

— Спомените ви относно живота на вашите предполагаеми наследници не се явяват доказателство. Можете ли да се сетите за нещо, което Йохан Смит е знаел и което аз бих могъл да проверя — но за което няма как да сте били осведомена от Джейк Соломон?

— Труден въпрос, ваша чест.

— Така е. Но алтернативата — засега — е да предположа, че вие сте самозванка, и да ви подложа на кръстосан разпит в опит да ви уловя в грешка. А не ми се иска да се захващаме с това… защото накрая пак ще стигнем до някое неоспоримо доказателство, като изискването за пръстови отпечатъци. Разбирате ме, нали?

— Да, разбирам ви, съдия Маккамбъл, но не виждам с какво бих могла да ви помогна. — Тя се усмихна и разпери грациозно ръце. — Моите пръсти и всичко останало, което виждате, принадлежи на донора.

— Да, да, естествено… но все трябва да има начин да се оправим с този казус.

— А-хъм!

— Да, Джейк?

— Съдия, в интерес на моя клиент е да не се съгласявам с изискването за физически доказателства при идентифицирането на обитаващата това тяло личност. Въпросът е дали индивидът, за когото говорим, съответства на номера на социалната застраховка, който е 551-20-0052, и е познат пред света като Йохан Себастиан Бах Смит? Ще се позова на казуса „Наследниците на Хенри М. Парсънс срещу Роуд Айланд“ в твърдението си, че това е той.

— Джейк — въздъхна съдията, — ти си по-възрастен от мен и съм сигурен, че познаваш законите по-добре. И въпреки това тук и сега аз съм съдията.

— Без съмнение, ваша чест! Мога ли да отбележа пред почитаемия съд, че аз…

— Така че престани да ми важничиш. След като са ме поставили на този пост, властите са преценили, че имам достатъчно правни познания. Разбира се, случаят Парсънс е сходен по характер, но за това ще поговорим по-късно. Междувременно се опитвам да открия основание за временно управление делата на субекта. И така, госпожице Смит?

— Съдия, не ме е грижа дали ще признаете моята самоличност, или не. Или казано с думите на един уважаван господин и мой приятел: „няма страх от фалит“. — Джоан Юнис се изкиска и погледна към внучките си. — Ще ми позволите ли да ви разкажа нещо много смешно — насаме?

— Хъм… бих могъл да опразня кабинета от всички, с изключение на вашия адвокат, но предпочитам да запазите шегите за след заседанието.

— Да, сър. А ще позволите ли да отправя една странична забележка на моите внучки?

— Хъм отново. Стига да не фигурира в протокола. Давайте.

— Благодаря ви, съдия Маккамбъл. Момичета — Йохана, Марла, Джун и Елинор — погледнете ме. Близо трийсет години ме чакахте да умра. Сега се надявате да докажете, че съм мъртъв, иначе пак няма да ви излезе късметът. Молете се да успеете, защото нямам търпение да ви видя личицата, когато ми отворят завещанието. — („Точно така, шляпни ги, шефе! Още сега можеш да се порадваш на израженията им!“) „Тъкмо това очаквах, мила. А сега млъквай, не сме сами у дома.“

— Ваша чест…

— Да, Алек?

— Ще разрешите ли да отбележа, че забележката не касае пряко делото?

Джоан го прекъсна:

— Но аз вече казах, че ще е странична. Въпреки това по-добре започнете да мислите как да оспорите завещанието, вместо да се занимавате с тези глупости. Чудя се дали да не основа някакъв фонд, от който да ги издържам, докато съм жива в настоящото си амплоа… инак току-виж замислили убийството ми. Съдия, как ще е по-правилно в моя случай — отцеубийство, всъщност дядоубийство, или…? Нали сега съм жена?

— Проклет да съм, ако зная. Съвсем се объркахме в терминологията. Както и да е, госпожице Смит, ще помоля за в бъдеще да отправяте подобни забележки чрез своя адвокат, защото тук ни чака работа. И така, сетихте ли се за нещо, за което няма как Джейк Соломон да ви е подготвял?

— Не е никак лесно. Джейк се занимава с делата ми от много години. Хъм, съдия, ще ми подадете ли ръка?

— Какво?

— Но най-добре да го направим под масата, далеч от погледите на всички освен на господин Трейн.

Съдията се озърна озадачено, после приклекна до масата. След миг се надигна с изопнато лице и рече:

— Проклет да съм! Извинете, госпожице Смит — здрависайте се с Алек.

Джоан го направи, като прикри ръкостискането с тяло от останалите. Господин Трейн я погледна изненадано, прошепна й нещо, на което тя също отвърна шепнешком. („Шефе, какво беше това?“) „Гръцки, ще ти кажа по-късно. Момичетата не бива да знаят.“

Маккамбъл попита:

— И господин Соломон не би могъл да ви научи на това?

— Ами попитайте го. Ако въобще ви разбере на гръцки.

— Разбира се, че не зная и думичка. С моето еврейско потекло това беше последното нещо, което да ме интересува. За какво става въпрос?

— Ами… — отвърна замислено Трейн. — Изглежда, госпожица Смит е стар член на нашето братство. Хъм, май ще трябва да се обръщам към нея не с „братко“, а със „сестро“. Съдия, лесно можем да го проверим, както за Йохан Смит, така и за господин Соломон. Но за момента намирам довода за достатъчно убедителен.

— Ако ми позволите да добавя — заговори Джоан. — Господин Трейн — брат Алек, — разбира се, вие може да проверите както Джейк, така и мен. Но като ровите архивите на братството, търсете „Шмит“, а не „Смит“, тъй като си смених името през четирийсет и първа. И двамата знаете за Благотворителния фонд на нашето братство, нали?

— Да.

— Разбира се, госпожице Смит.

— Фондът не съществуваше, когато дадох обет. Създадоха го през време на Втората световна война, през следващите години аз също помогнах за увеличаването на средствата в него и бях ковчежник от петдесет и шеста до края на осемдесетте, когато престанах да участвам в дейностите на братството. Съдия, вие поискахте заем от петнайсет хиляди през пролетта на седемдесет и осма.

— Да? Така беше. Но ги върнах — и по-късно направих своя вноска, както го изисква нашият правилник.

— Радвам се да го чуя. И все пак, като ковчежник, всички молби за заеми минаваха през ръцете ми. Сигурно си спомняте, че бях твърдоглав копелдак и не позволявах да се отпускат пари без основателни причини. Да припомня ли обстоятелствата, при които трябваше да одобря вашия заем?

Съдията трепна.

— Предпочитам да не го правите, поне не сега. Алек е в течение.

— Да — кимна Трейн. — Щях сам да му заема парите, ако ги имах. — („За какво става дума, шефе?“) „За случай на «ревматична треска», миличка.“ („Парите за аборт ли бяха?“) „Не, не — той се ожени за момичето, а ето че сега аз изрових скелета.“ („Кучка.“) „Не се безпокой, Юнис, моите внучки не знаят за какво говоря — нито пък Джейк.“

— Не виждам причини да го обсъждаме — продължи госпожица Смит, — освен ако съдията не пожелае да ме разпитва насаме. Тъкмо ще имаме възможност — тя се изкиска — да ви разкажа още пикантни случки с моите внучки. Странни неща се случват дори в най-добрите семейства — а семейство Шмит никога не е било от най-добрите. Ние сме груби хора и единственото, което ни интересува, са парите.

— Може би по-късно, госпожице Смит. Вече съм готов с решението — което ще е само временно. Господа?

— Слушаме ви, съдия Маккамбъл.

Съдията сплете пръсти.

— По отношение на самоличността. Не е необходимо да разчитаме нито на пръстови отпечатъци, нито на ретинова характеристика и други физически доказателства. Джон Доу може да изгуби двете си ръце и двата крака, да му извадят очите, да го обгорят до степен да не го познае и собственият му зъболекар — и пак ще си остане Джон Доу, със същия номер на социалната застраховка. Подобен е случаят с вас, госпожице Смит, ако предположим, че вие наистина сте Йохан Себастиан Бах Смит — макар че се радвам да видя — той я огледа засмяно, — че нямате белези от изгаряне. Съдът намира за достатъчни предоставените доказателства за вашата идентичност. Ето защо ви обявявам pro tem и до окончателното отсъждане за Йохан Себастиан Бах Смит. И сега — съдията се обърна към Соломон — стигаме до случая „Парсънс“. След като Върховният съд постанови, че въпросът за това жив ли е един човек, или мъртъв, може да се решава само и единствено като се вземе предвид състоянието на мозъка, този съд постановява, че идентичността се помещава в мозъка. Ние смятаме, че да се отсъди различно би било в разрез с вече установения казус „Наследниците на Хенри М. Парсънс срещу Роуд Айланд“. Всяко друго решение би създало предпоставки за неуредици в последващи случаи, следователно определям — идентичността е неразривно свързана с мозъка. Оттук нататък, Джейк, всичко е в твои ръце. На следващото заседание ще трябва да докажеш, че мозъкът на Йохан Себастиан Бах Смит е бил изваден от неговото тяло и трансплантиран в това. — Той кимна към госпожица Смит.

— Зная, че това ще бъде следващият етап, съдия Маккамбъл — потвърди Джейк. — Всеки, който иска да получи заем от банката, трябва да потвърди своята самоличност — азбучни истини. Просто не бяхме подготвени за днес.

— Също както и съдът, и Алек, за когото изненадата бе най-голяма. Трябваше да проучите внимателно случая, а не да настоявате за открит процес. Както и да е, важното е, че заседанието беше плодотворно. Госпожице Смит — госпожице Йохан Себастиан Бах Смит, за да спазим протокола — обявявам присъстващия тук Джейк Соломон за ваш попечител до следващо решение на съда — за момента не сте в състояние да управлявате делата си и да се грижите за финансовото си състояние, тъй като се намирате в период на следоперативно възстановяване. Ще отбележа за протокола, че не става въпрос нито за душевно заболяване, нито за медицински усложнения или за продължителен период на безсъзнание вследствие на хирургична намеса. Вече не сте в безсъзнание, изглеждате в добро здраве и съдът отбеляза, че по време на заседанието бяхте активен участник и се ориентирахте адекватно в обстановката. И тъй като досегашната причина — а именно пребиваването ви в дълбока кома — е отпаднала, вие се поставяте под попечителството на господин Соломон… какъв е проблемът, Алек?

— На вниманието на съда, като представител на ищците, бих желал в протокола да се внесе официално възражение от тяхна страна.

— На какво основание?

— Най-обикновено: липса на експертен съветник, който да прецени компетентността на споменатата „госпожица Смит“.

— Разполагате ли с експертно лице, което да я прегледа?

— Разбира се.

— Джейк?

— Нямам нищо против. Ние също имаме.

— Колко?

— С един повече от тези на Алек, колкото и да доведе.

— Което означава, че ако пуснем в кошарата вещи лица и оставим на всеки от тях да си разиграва коня, за да покаже колко е велик, онази важна клечка в Нова Скотия ще умре от дълбока старост. Задръж си козовете, Алек, не е необходимо да викаш конницата от експерти. Въпросът със съзнателното състояние вече е решен. Възражението ти ще бъде отбелязано в протокола, но искам да те предупредя, че настояването за участие на вещи лица е неоснователно до доказване на противното от твоя страна. Ищците ще трябва да проявят нещо повече от обикновена загриженост, за да сложат ръка на огромното наследство, което е под въпрос в този случай. Всеки гражданин на тази страна се смята за компетентен до доказване на противното — и това включва мен, теб, госпожица Смит и ищците, както и чистачката, която изхвърля кошчето за боклук. Този съд не смята да дава лош пример и да създава прецедент, като позволи да бъде отхвърлена компетентността на определено лице без необходимите за това доказателства. Но пак за теб, Джейк…

— Да, съдия Маккамбъл?

— Всички ние знаем за какво става въпрос на този процес. За пари. За много пари. Така че не е зле да обясниш на госпожица Смит, че нейната компетентност може да бъде оспорена повторно и на по-късен етап.

— Готови сме за това.

— До доказване на нейната самоличност — до доказване, че това е самоличността на Йохан Себастиан Бах Смит, ти ще бъдеш не само попечител, но и ще отговаряш за управлението на финансовото й състояние. Между другото, как му беше името на онзи хирург? Бойл? Струва ми се, че ще ти е нужен. Както и още неколцина от този калибър. Няма да приема нищо за даденост, нито да разреша споразумения, когато залогът е толкова голям и е възможно по-късно да възникнат сериозни възражения. Алек, ако възнамеряваш отново да поставиш под съмнение компетентността на госпожица Смит, ще е хубаво да го направиш по-нагоре. Ако ще е в този съд, искам от теб солидни доказателства. Това задоволява ли те?

— Вероятно ще трябва да се примиря.

— Вероятно да. Заседанието се закрива.

Госпожа Сиуърд се изправи — лицето й бе пламнало — и викна на Алек Трейн:

— Ти си уволнен!

— Мадам — намеси се съдията, — имате късмет, че си позволихте тази забележка след приключването на заседанието. А сега напуснете кабинета ми. Както и трите дами с вас.

Джун, сестрата на Йохана, се обърна към съдията.

— Ваша чест, ще позволите ли да задам един въпрос?

— Разбира се, госпожо Фрабиш.

— Току-що освободихте от съдебно дирене тази личност — ваша воля, не възразявам. Но нима ще й оставите и къщата на нашия дядо? За ваше сведение тя е претъпкана — да, точно така, претъпкана — с безценни произведения на изкуството. Какво й пречи да ги изнесе и разпродаде, докато ние се опитваме да докажем, че тя не е нашият дядо?

— За това, уважаема госпожо, ще се погрижи господин Соломон, като попечител. Което ми напомня, Джейк — ще бъде добре, ако нито един предмет с художествена стойност не напуска пределите на къщата в периода до следващото заседание.

— Няма проблем. Откакто поех това попечителство, аз се преместих да живея в къщата. Въпреки това ще поговоря и с шефа на охраната.

— Съдия, мога ли да кажа нещо?

— Разбира се… госпожице Смит.

— Ако е нужна някаква защита, тя е от тях. Джун няма никаква представа за предметите на изкуството, които притежавам. Никоя от тях не е била в къщата ми, откакто е построена. Нито една от тях не мина да ме види, нито ми прати цветя по време на продължителното ми заболяване. Същото важи и за периода на възстановяването след операцията — разбрах само, че Йохана — госпожа Сиуърд — се е опитвала да нахлуе в къщата малко след операцията. Не вярвам на нито една от тези дами и бих искала да получа защита от съда.

— Джейк?

— Не съм бил там, но го чух от шефа на охраната.

— Госпожо Сиуърд?

Тя подсмръкна.

— Имах пълното право. Аз съм най-близката роднина!

— Мисля, че ви разбирам. Добре, дами, изслушайте ме внимателно, преди да си тръгнете. Искам да се въздържате от посещения на дома на Йохан Себастиан Бах Смит и на неговия офис. Също така ще се въздържате от разговори с младата дама, към която се обръщам с „госпожица Смит“. Ако е необходимо да общувате с нея или с назначения от съда попечител, ще го направите само през този съд или чрез адвоката ви, който и да е той. Това е заповед и очаквам да я изпълнявате, в противен случай ще понесете цялата законова отговорност. Разбрахте ли ме? Има ли въпроси? — Маккамбъл ги огледа, сетне продължи: — Добре. А сега вие четирите може да си вървите. — Изчака младите жени да се изнижат през вратата, въздъхна и я затвори. — Пфу! Госпожице Смит — или може би трябва да кажа „братко Шмит“? Желаете ли сега едно „Глен Грант“ с много лед? Всъщност е „Гленливет“, нямам „Глен Грант“.

Джоан Юнис се усмихна.

— Честно казано, не съм опитвала нищо толкова силно с това ново тяло. Пък и с Джейк трябва да си вървим — не забравяйте за срещата с тази ваша важна клечка.

— О, я сядайте. Никаква важна клечка няма, отиваме на риба. Алек си носи такъмите в колата, а моите са в мазето. Хеликоптерът ще ни вземе до час от покрива. Още една кола?

— Има ли шери? Избягвам силните напитки, защото лесно ми се мае главата — изглежда, моят донор не си е падал по алкохола. — („Почти никога, шефе — но сега, благодарение на теб, ще го изпробвам.“) „Тихо, мила — по-късно.“ („Добре, но го попитай за нашето име. Не е ли сладичък, милият Маки? Чудя се, как ли е в леглото?“) „Ти и твоето мръсно подсъзнание! Ще го попитам. А сега замълчи!“

— Шери да бъде. Джейк? Нед? Алек?

— Съдия, след като Джейк повече няма нужда от мен, ще помоля да ме освободите.

— Добре, Нед. Алек, обслужи се и се погрижи за Джейк, аз ще се полюбувам на брат Шмит. Вероятно няма да се срещаме повече с вас, госпожице Смит. Вашите внучки без съмнение ще прехвърлят делото на по-висша инстанция. Засега ги спряхте с това тайно ръкостискане. Но успях да ви осигуря само кратка отсрочка.

— За което съм ви благодарна, сър. Има нещо много странно в смяната на пола. Когато бях стар, болнав и безпомощен, не се страхувах от нищо. Сега съм млада, здрава и силна. Но съм жена. И за моя изненада, се нуждая от защита.

— Нека аз ви пазя, братко Шмит — предложи Алек откъм бара. — Не вярвайте на брат Маккамбъл — той е истински хищник. Отдръпни се, братко Вълк — мой ред е да погледам нашия нов брат.

— Момчета, не съм „новият ви брат“. Дадох обет години преди вие да сте се родили. Но не се изненадвам, че ме зяпате така. Джейк, те знаят ли?

— Не е кой знае каква тайна, Йохан. Съдия Маккамбъл знае, Алек, мисля, също е в течение. — („Джоан, ако не знае, трябва да му кажеш. И не забравяй за нашето име.“) „Накъде според теб ги водя?“

— Добре. Та моят донор, Юнис Бранка, бившата ми секретарка и най-сладкото момиче, което съм познавала, бе не само изрядна служителка, а и победителка в конкурс за красота не много отдавна. Давам си сметка какво богатство съм наследила от нея. Едва ли мога да крача в това тяло с грацията, с която го правеше тя, но се старая. — („Учиш се, шефе.“)

— По мнение на съда сте напреднали доста.

— Млъквай, Мак. Братко Шмит, съгласен съм с него само защото наистина е прав.

— Благодаря и на двамата — от името на Юнис Бранка. Джейк? След като заседанието приключи, трябва ли да нося това тежко и неудобно наметало? Топло ми е с него.

— Ти решаваш. Зависи какво си облякла отдолу.

— Хъм… май по-добре да не го свалям. Все пак сме в съда, трябва да проявя уважение. — („Ексхибиционистка. Подканваш ги да те молят, нали?“) „Разбира се. Кой ме е учил? Поне сутиенът ми не е рисуван като на една позната русалка.“

Алек Трейн клъвна пръв:

— Братко Шмит, когато става въпрос за разпознаване, нерядко въпросният индивид се подканя да свали всички свои дрехи. В търсене на родилни петна и прочее — кажете й, съдия.

— Прави се, че не го чуваш, братко Шмит. Не бих нарекъл красивата ви наметка неудобна. Но ако наистина е била предназначена само за процеса, с радост ще ви позволя да я окачите на закачалката.

— Уф… божичко, колко е трудно да се пребориш с пуританското си възпитание. Джейк вече ме видя в оскъдното облекло, каквото носят сегашните момичета, а е виждал Юнис и с по-малко от това, защото нашата мила секретарка нямаше нищо против да споделя красотата си. — („Хвърляш въдицата, нали, мила? Кого от тях си избра?“) „Млък!“

Джоан прокара пръст по магноципа и наметалото се разтвори. Алек Трейн се хвърли да го вземе преди съдията.

Госпожица Смит зае грациозна поза.

— Виждате ли? Така изглеждаше Юнис Бранка в цялото й величие, а аз съм само един старец, който се опитва да носи тялото й. — Освен тялото на Юнис Джоан носеше някои от дрехите на Уини — къса черна пола, прозрачни черни залепващи се чашки, сандали с дванайсетсантиметрови токчета, над които се извисяваха стройните й крака, и почти никаква боя освен малко руж и сенки.

Стоеше неподвижно, а те се блещеха. Джейк се покашля по-силно от обичайното.

— Джоан, ако знаех какво носиш — или по-точно не носиш — под наметалото, щях да те посъветвам да не го сваляш.

— О, Джейк, не би се скарал на Юнис, че се облича така. Което ми напомня нещо. Съдия Маккамбъл, не мога да продължавам да бъда „Йохан Смит“. Ще ми позволите ли да си сменя името?

— Не виждам никакъв проблем в това, братко Шмит. Изборът е ваш и съдът само може да го одобри. Очевидно имате предвид някое женско име. Елена може би? Или Клеопатра?

— Отново благодаря… от името на Юнис. — („Шефе, защо не попиташ дали съдията е женен?“) „Я да заспиваш!“ — Нито едно от тези имена. Искам да ме наричат „Джоан“, което е най-близо до „Йохан“… Юнис… Смит.

Съдия Маккамбъл я погледна учудено, помисли и кимна одобрително.

Хубав избор. Запазва се близостта с мъжкото име и се отдава почит към вашия донор. Но мога ли да ви посъветвам нещо? Наричайте се както желаете, видях, че Джейк вече го използва, но запазете мъжкото си име за подписване на писма, документи и чекове, докато не бъде потвърдена вашата самоличност. Вероятно това ще стане във Върховния съд.

— Аз й дадох същия съвет — потвърди Соломон.

— Не съм изненадан. Госпожице… братко Шмит, как бихте желали да ви наричам? Насаме.

— Ами може Джоан… или Юнис. Което предпочитате, защото не бих искала Юнис Бранка да бъде забравена. Все пак дължа живота си на нея. Вижте, братя, като „брат Шмит“ аз съм поне с половин век по-възрастен от вас… а като Джоан Юнис съм само на няколко седмици. Но тялото на Юнис е тяло на млада жена и още се уча да го използвам. Трябва да се науча! Нищо чудно да имате дъщери на моята възраст. Така че бих предпочела да ме наричате Джоан Юнис и да си спестите „госпожица Смит“ за времето на заседанията. Не бих възразила и срещу „братко Шмит“ или пък „Йони“, както ме наричаха някога моите побратими.

— Джоан Юнис братко Йони Шмит — изреди ги усмихнато Алек. — Всяко от тези имена ми допада, освен това нямам дъщеря на вашата възраст и ще ви призная, че сте радост за окото. Не мога да кажа същото за своя някогашен съквартирант, защото ще трябва да се изпусна за възрастта на неговите потомци, тъй че стойте далече от него и ми позволете да бъда ваш пазител. Споменах ли ви колко съм щастлив, че госпожа Сиуърд ме уволни? Братко Шмит, никога не бих се захванал с този случай, ако не беше уважението, което изпитвам към тъщата на Паркинсън. В началото сметнах, че става въпрос за инвалид, който се нуждае от попечители, тъй като не е в състояние да се оправя в живота. Повярвайте ми.

— Не го слушайте — посъветва я съдията. — Този тип се прехранва от ПТП-та. Пускам му по някой случай само за да защитя доброто име на братството. Но да се върнем на въпроса със самоличността. Джоан Юнис, не зная доколко сте запозната със закона…

— Само дотолкова, доколкото се е налагало в протежение на един дълъг и жесток живот. Разчитам на специалисти. Такива като Джейк.

— Ясно. Очевидно вашите внучки смятат, че греша, като ви помагам да определите своята самоличност. Вярно е, че истинският съдия трябва да остане безпристрастен. Но пък няма закон, който да забранява на съдебните власти да оказват помощ. Положението е сходно на това, при което някой си губи паспорта и се обръща към консул. Така че… всъщност, Джейк, както вече споменах, ти се занимаваш с право от доста по-отдавна от мен, би ли искал да чуеш моето мнение?

— Бих бил щастлив, съдия Маккамбъл.

— Ако продължаваш да се шегуваш, ще свикам ново заседание и ще те обвиня в неуважение. Но не и преди да си допия питието. Добре де, да се върнем към въпроса. Очакваш ли някакви затруднения в доказването, че мозъкът на брат Шмит е бил преместен в тялото на Юнис Бранка?

— Никакви. Ще има възражения, но няма да са основателни.

— А да докажеш, че това тяло — това прекрасно тяло — наистина е принадлежало на Юнис Бранка?

— Същият отговор.

— Основания?

— Полицейски доклади, снимки, болничен персонал и така нататък.

— Опонентите ще се съпротивляват здраво на всеки етап. Тъкмо затова поисках днес да бъде внесен в протокола казусът „Наследниците на Хенри М. Парсънс срещу Роуд Айланд“. Струва ми се, че е важен…

— Не мен също.

— Благодаря. Следователно съобразно установеното правило, че личността се помещава в мозъка и никъде другаде… — („Можем да го просветлим малко по този въпрос, нали, шефе?“) „Да мила, но няма да го направим!“ — Освен това ще подготвя внимателно из названията на свидетелите, снимковия материал и останалите документи — ще са необходими оригиналите, не копия. Ще трябва да присъстват и лекуващите лекари, хирургичният екип, който ще се изкаже въз основа на тези документи и протоколи. Известно ли ти е, че от всяко тяло се снемат пръстови отпечатъци преди операция?

— Не го знаех. Естествено, защото когато почина Юнис Бранка, ме вълнуваха съвсем други неща.

Джоан Юнис се пресегна и го стисна за ръката.

— Мога да помогна за това — предложи услугите си Алек Трейн. — Когато Паркинсън доведе при мен госпожа Сиуърд, веднага проверих за отпечатъци. Оказа се, че са взети и от двете тела — затова оставих настрана въпроса с идентифицирането. Не зная кой поощрява усилията на госпожа Сиуърд, трябва да е Паркинсън, защото го мярнах да се навърта край нея, но лично аз получих инструкции едва когато заседанието предстоеше да започне. Не издавам никакви професионални тайни, като ви го казвам, защото и без това ми е писнало от Сиуърд и Паркинсън.

— Хъм. Та както казвах, всички възможни доказателства — продължи съдия Маккамбъл. — Ще трябва да проследите пътя на мозъка от едното тяло до другото. Джейк, да знаеш каква е съдбата на трупа на Йохан Смит?

— Разбира се. Имаме уникален случай, при който тялото се превръща в лично имущество, в недвижим имот, докато личността, която го е обитавала, продължава да живее. Съгласно завещанието на Йохан Смит то трябваше да бъде предадено за „научни изследвания“. Но завещанието не е влязло в сила, тъй като Йохан Смит все още е жив. Медицинският център ни попита какво да прави с него. Казах им да го съхраняват в моргата. Предполагам, че все още е там.

— Дано е така, господин адвокат — рече господин Трейн. — Освен ако някой ентусиазиран студент вече не го е накълцал.

— Боя се, че Алек може да се окаже прав. Джейк, не е зле да подсигуриш всички доказателства. Знаем добре колко често се случва някоя ключова улика да изчезне по време на процеса, особено когато се касае за много пари. Крадат се не само трупове, но снимки, документи и филмов материал, подкупват се важни свидетели. Да предположим само за момент, че брат Шмит е изправен срещу безскрупулни типове, готови да оказват натиск, да подкупват и прочее. Някой дава ли си сметка какви средства могат да бъдат похарчени за премахването на доказателства?

— Не бих искал да гадая. Но се досещам за четири невинни създания, които са готови да го сторят.

— Аз също мога да помогна в изясняването на този въпрос — обади се Джоан. — Марла и Елинор изгубиха баща си, преди да навършат пълнолетие, за да го наследят, а той нямаше застраховка. Така че се наложи аз да издържам дъщеря си Робърта до нейната смърт. Децата завършиха училище и аз продължих издръжката, после се омъжиха и тъй като на този етап ги оставих да се оправят сами, те ме намразиха. Но аз не преставах да следя финансовото им състояние, тъй като не искам моите наследници да се превърнат в бреме за данъкоплатците. Същото се отнася и за другите две момичета, само дето Джим Дарлингтън надживя дъщеря ми Евелин и двете момичета — Йохана и Джун — се омъжиха при още живи родители. Казано накратко, освен ако някоя от тях не спечели от лотарията, четирите заедно не могат да съберат достатъчно пари, за да наемат обигран мошеник.

— Радвам се да го чуя — рече Маккамбъл. — Въпреки това, Джейк, ще те посъветвам да се погрижиш за опазването на всички важни доказателства и съдът ще ти окаже всякаква подкрепа за това. С Алек ще отсъстваме няколко дни, но ще ти оставя аварийната вълна, на която да се свържеш с нас, ако се наложи.

— Благодаря, сър.

— Чакайте малко — обади се Алек Трейн. — В този случай става въпрос за голяма пара. А знаете какво е отношението ми, когато се чуе думата „хонорар“.

— Да — дереш по три кожи.

— Не му обръщайте внимание, братко Шмит. Съобразявам хонорара си с възможностите на клиента. В конкретния случай, тъй като работата не ми беше по вкуса, поисках от Паркинсън доста солена сума и той я плати, без да му мигне окото. Вярно, че госпожа Сиуърд не присъстваше на нашата уговорка, инак навярно щеше да наложи вето. Въпросът е: дали Паркинсън е готов да продължава да плаща… и дали не би потърсил някой „специалист“, който да се погрижи за заличаването на важни следи? Не зная откъде са тези пари, но може би идват от тъща му?

— Нямам представа — сви рамене Джейк. — Но винаги съм готов да очаквам нечестна игра от моя опонент, ако усети, че го оборвам в съда. Ще се постарая да събера всички налични доказателства час по-скоро. Прощавай, Джоан, трябваше да го предвидя. Изглежда, остарявам. — („Не е вярно. Кажи му го, шефе!“)

Джоан Юнис го потупа по ръката.

— Джейк, не е истина, че остаряваш, и не бива да се кориш. Господа, ако ми позволите, ще го повторя. Не ме интересува дали моите внучки ще спечелят. Защото дори тогава губят — докажат ли, че Йохан Смит е мъртъв, няма да получат и грош. И — благодарение на Юнис Бранка, доктор Бойл и Джейк Соломон — аз съм млада, здрава и се наслаждавам на живота, затова мисълта, че ще изгубя богатството си, не ме безпокои.

— Братко Шмит — надигна се Алек Трейн. — Не разбираш ли колко неамериканско е да се говори по този начин за милиони долари?

Тя му се усмихна.

— Братко Алек, дори да приключа този процес разорена, готова съм да се обзаложа с теб, че само след пет години ще реализирам чиста печалба от милиони долари, след като си платя данъците. Джейк, ще ме подкрепиш ли, ако се обзаложа?

— Разбира се.

— Само за момент! — възрази Трейн. — Аз съм само един беден, но честен адвокат. Става ли да се обзаложим на петдесет цента? Мак, ще ми услужиш ли с една монета?

— Не и ако не получа процент. Джоан Юнис, чуй ме, ако обичаш. Не се съмнявам, че си готова да разориш целия свят, ако ти се удаде възможност. Зная също така, със сърцето си го чувствам, че ти наистина си брат Йохан Шмит… който одобри онзи заем, когато тъй отчаяно се нуждаех от него. Старата Ита Бита Пай[2] не ме предаде… и аз не смятам да предавам брат Шмит сега.

— Благодаря ти, братко Мак.

— Ах, вие, самовлюбени аристократи — изръмжа Джейк. — Гадно ми беше да ви слушам още в колежа и сега положението не се е променило. Съдия, единствената причина да помагам на Джоан Юнис е справедливата кауза, за която се боря. А не защото тя — или той — е одобрил онзи заем за един надут член на братството.

— Прието и разбрано, адвокат. Спокойно мога да заявя, че никога не съм позволявал подобни връзки — дори с хора от братството — да оказват влияние на професионалните ми решения…

— Как ли пък не! — подскочи Алек. — Винаги, когато можеш, се заяждаш с мен. Питай всички.

— … дори когато се е налагало да уча този ирландец на това какво е право. Готов съм да помогна за разрешаването на този случай по всякакви начини — като обикновен гражданин и като попечител на Джоан Юнис, ако ми предложите тази роля. И все пак ще призная, че изпитвам благодарност към брат Шмит — той ми подаде ръка в наистина тежък момент. Най-добре обаче — съдията въздъхна и втренчи поглед в чашата си — да не изпадаме в подробности. Джоан, ти го знаеш, нали?

— Да.

— Можеш да разкажеш за това по-късно на Джейк. Сега ще поставя празна касетка в моята машина и ще се опитаме да подредим по важност всички неща, необходими за разрешаването на този случай. После ще направя три копия. — Той се наведе над стенобюрото. — Или поне се надявам да го направя. По дяволите! Прощавай, Джоан Юнис. Дали Спърлинг вече се е прибрал у дома?

(„Я да погледнем това нещо, мила.“)

— Нека бъда „братко Шмит“ всеки път, когато ти се ще да изругаеш, братко Мак. Може ли да погледна стенографиращата машина? Прилича ми на тази, която имам у дома.

— Давай. Понякога съжалявам, че не си взех стенографистка.

— Благодаря. — „Какво ще кажеш, Юнис?“ („Това е сестричката на нашата Бети, никакъв проблем. Можеш да си подсвиркваш «Янки Дудъл» или да си бъбриш с нашия малък сладък съдия, а остави на мен да се оправям с нея. Ом мани падме… ом мани падме…“) „Разбрах те, скъпа.“ — Съдия Маккамбъл, машината е заредена с празна касета и готова да направи три копия.

— Изумен съм, че някой може да се справи толкова бързо с тази чудесия — отвърна съдията.

— Истината е, че навремето Юнис Бранка ме научи как се борави с моята, а тази е от същия тип. — („Шефе, страшно те бива да лъжеш — казваш само част от истината, но никога цялата.“) „Миличка, аз съм измислил тези лъжи още по времето, когато прабаба ти е била девственица.“

— Значи първо трябва да се установи смъртта на Юнис Бранка. Тъй като става въпрос за убийство, предполагам, че съществуват полицейски протоколи, които включват и пръстови отпечатъци за идентифициране на трупа. Ето накъде ще насочат усилията си предполагаемите престъпници. След това тялото на госпожа Бранка е било откарано в болницата, където вече се е намирало и това на Йохан Шмит. Трябва да сме сигурни, без капчица съмнение, че мозъкът е бил изваден от тялото на Шмит и… Джоан, да не би тези разговори да те притесняват? Искаш ли да отскочиш до моята стая за почивка? Там има диванче.

— Продължавайте, сър, трябва да свиквам с тези неща. — („Шефе, гадно ми е да ги слушам.“) „На мен също, мила, но се налага да търпим. Ом мани падме…“ („Ом мани падне хум. Хайде да направим лотос — този фотьойл изглежда подходящ.“) „Добре, мила. Ом мани падме хум.“

— … и накрая, в съда, ще вземем отпечатъци на Джоан Юнис и ще накараме експертите да ги сравнят с предишните и по такъв начин да установят връзката. Джоан, как се изключва това нещо?

(„След като направи три копия, ще се изключи сама.“)

— Машината ще се изключи сама, когато подаде трите копия. Записът ще бъде изтрит автоматично. Джейк, струва ми се, че задържаме тези господа, все пак бързат на риба.

— Рибите могат да почакат — спря я съдията. — Само за момент. — Наведе се към интеркома. — Ивлин?

— Да, съдия?

— Каква е обстановката отвън? Спокойно ли е?

— А вие какво очаквахте, господин съдия? Трима от нашите бяха откарани в болница и сградата е затворена. Погледнете на трети и четвърти монитор, а после вижте и новините в шестнайсет.

— Сериозно ли са пострадали хората ни?

— Не чак толкова. Единият е вдишал малко сълзотворен газ, докато очистваха фоайето и спускаха металните врати, вторият има рана на скулата, а третият е с пукнати ребра. Предполагам, че размириците бяха предизвикани от репортерите, тъй като камерите им бяха монтирани и готови да снимат, когато се започна.

— Ясно. Налага ли се да повикаме Националната гвардия?

— Едва ли. Отвън патрулира полицията, част от служителите ще преспят в сградата, останалите бяха откарани с хеликоптери. Съдия Андърс ви прати бележка — няма смисъл да отменяте риболова си, той може да поеме нещата.

— Ще му се обадя да му благодаря лично. Край.

Съдията се обърна и погледна тримата.

— Не изглежда твърде страшно. Но си мисля, че е крайно време да зарежем тази сграда и да си построим друга, по-добре защитена, в някой от изоставените райони. — Той включи мониторите. — Олеле!

Стаята се изпълни с тътнеж, на екрана се виждаше люшкаща се тълпа. През множеството бавно пълзяха два полицейски танка „Меримак“ и от високоговорителите им се чуваха настойчиви подкани хората да се разотиват. — Братко Шмит, имаш ли вертолетна площадка на къщата си?

Джоан поклати глава.

— Не. Конструкцията й е такава, че върху нея да не може да каца вертолет. Заради безопасността.

— Какво пък, можем да те откараме някъде другаде. Или да останеш тук през нощта.

— Съдия, колата ми е ролс-шкода. Можем да си тръгнем без никакви проблеми.

— Не мога да те накарам насила да останеш. Но нека първо прегледам новините хронологично, за да видя какво е подпалило искрата. — Маккамбъл включи монитора на възпроизвеждане на запис.

— „Новини от последния час! Измама с мозъчна трансплантация! По-ранните ни репортажи получиха потвърждение: сензационната трансплантация на милионера Йохан Смит се оказа фалшификация. Въпросът е дали е умрял от естествена смърт, или е бил убит? Второто предположение изглежда далеч по-вероятно в светлината на днешния опит в съдебната зала да бъде откраднато огромното му състояние от страна на неговата бивша секретарка, жена със съмнителна репутация на име «Бланка»…

— Съдия Маккамбъл — изръмжа Соломон, — имате ли нещо против да изключим тези брътвежи?

Маккамбъл изключи монитора.

— Брей, работата станала дебела. Не мога да кажа, че съжалявам. Няма да позволя съдебната зала да се превръща в циркова арена.

— Моите извинения, съдия Маккамбъл — каза със сладък гласец Джоан.

— А? Мила Джоан, вината не е твоя. Беше принудена да се явиш в съда против волята си — не си направила нищо лошо. Що се отнася до мен, винаги съм смятал, че съдебната зала е място, където се ражда истината и се раздава правосъдие, а не свърталище на разпространители на сплетни. Докато седя на съдийския стол, ще държа нещата да се запазят такива независимо от опитите на всякакви продажни типове да превърнат заседанията в телевизионно шоу.

— Съжалявам, че разсилните са пострадали.

— Аз също. Но това им е работата на тези момчета. Джейк?

— Да, Мак?

— Твоя воля е дали ще си рискуваш главата, но според мен ролс-шкодата не е меримак. Тълпата лесно може да преобърне колата и да запали наоколо огньове и ще се изпечете вътре като кестени. Има негодници, които биха го направили само заради тръпката. Не желая да чувам нито думичка от вас двамата, няма да позволя на младата дама да напусне сградата пеша дори ако се наложи аз да бъда неин попечител. Ако ще си вървите, ще стане с вертолет. Въпросът е къде да отидете? Джоан, би могла да спиш в моя апартамент, хладилникът е зареден и има отделна баня. Леглото може да не е най-удобното на света, но ще свърши работа. — («Попитай нашия мил съдия дали върви в комплект с него.») «Това не съм го чула — скрий се.»

— Тъкмо щях да кажа — обади се Джейк, — че имам къща в залива. Празна е, няма дори прислуга, държа я за някои срещи. Можем да почакаме още малко, докато вълненията отвън се уталожат, и да отидем там — отвън ме чакат шофьорът и Пушкалото. Макар че не ми се ще тези момчета да карат през тълпата — те не си поплюват много и може да има жертви.

— Не се и съмнявам. Не е нужно да си навлекат обвинение за прегазване, така че по-добре да го направим по лесния начин. Ще се обадя на Ивлин да повика хеликоптер.

След няколко“ минути Джейк и Джоан бяха готови да тръгват — вертолетът на съдията ги очакваше.

— Съдия Маккамбъл? — рече Джоан. — Не мога да си тръгна, без да изкажа по някакъв начин благодарността си. Бих искала да отпусна известна сума на пострадалите.

— Не.

— Защо не? Зная, че е станало заради мен. Мога да си го позволя.

— Защото те са съдебни служители и може да се сметне за подкупване. Кажи й, Джейк.

— Прав е, Джоан.

— Ясно. — Джоан игнорира факта, че Джейк я чакаше с наметало в ръце, приближи се към Маккамбъл, повдигна лицето си към неговото и го прегърна през врата. — Това смята ли се за подкуп?

— Мисля, че да — отвърна съдията, но въпреки това я прегърна. — Но не бих се задълбочавал чак толкова.

— Разбира се, че е подкуп! — провикна се Трейн. — Братко Шмит, отстрани се от него! Тук аз се занимавам с подкупите!

— Затваряй си устата, Трейн.

Джоан приближи устните си до устните на съдията и каза:

— Ти си следващият в моя списък за подкупване, братко Алек.

— Именно, заеми си мястото в редицата — ухили се съдията, но млъкна, защото устните й се впиха в неговите. — („Ууууу… така си и мислех!“) „Юнис, не ми позволявай да припадна.“

— Божичко — въздъхна тя и отвори очи. Алек Трейн потупа съдията по рамото.

— Заседанието приключи, господин съдия. Можете да си вървите.

Джоан изгледа съдията продължително, притисна го лекичко към себе си, после се освободи от прегръдката му и обгърна с ръце врата на бившия му съквартирант. Постара се целувката да е също толкова дълга и страстна, колкото със съдията. „Уф. Какво мислиш, Юнис?“ („И двамата са опитни и се целуват почти като Джейк. Ако нашият мил Джейк не беше тук, щяха да ни тръшнат на килима. Стига толкова, скъпа, постигна каквото си беше наумила. С мъжете трябва да се действа внимателно. Брейк!“)

Минутка по-късно Джейк мълчаливо й помогна с наметалото. Тя му благодари, затвори магноципа и позволи на съдията да я отведе до асансьора. Сбогуваха се и вратата се хлопна. Алек Трейн се обърна към приятеля си:

— Мак, целувката с брат Шмит се оказа по-вълнуваща от това да се въргаляш с няколко мацки в леглото.

— Амин!

— Какво ли ще е да се ожениш за нея? И защо винаги когато има купон, аз съм се забил в някоя тъпа кръчма и поркам бира?

— Защото гинекологът те е измъкнал с форцепс и главата ти е повредена. Затуй те направихме адвокат.

— А за себе си какво ще кажеш?

— Аз съм още по-ограничен и от теб. Нямам достатъчно акъл да адвокатствам и залепих задник за съдийския стол. Божичко, какво парче!

— Потвърждавам с две ръце. Мак, след като я целуна, вярваш ли, че вътре се спотайва онзи стар хитрец „всемогъщият и безскрупулен Йохан“?

— Стига да си прав относно преценката за нашия брат — напълно. Няма начин Джоан Юнис да знае всички тези неща — Джейк я е държал под домашен арест. Нито той има откъде да ги научи, такива работи не се пишат в справочника „Кой кой е в правото“.

— Не бих стигнал чак толкова далеч в предположенията си. И все пак можем да приемем, че Джоан е нашият стар брат — което лесно може да се провери — и че няма как да е научила за фонда за подпомагане и че ти си заемал от Йохан пари в младежките си години.

— Да. Звучи убедително.

— Има едно „но“. Йохан щеше да е точно толкова податлив към женските ласки, колкото и ние. Тя е била негова секретарка, би могъл да й издаде всички свои тайни, включително за братството — тайно ръкостискане, парола, дори подробности за фонда.

— О, това са глупости. Джоан Юнис е само това, за което се представя — страхотна мацка, която носи мозъка на Йохан в главата си. Но знаеш ли, Алек, според мен тя не прилича много на Йохан Смит. Всъщност дори ти, с това празно пространство между ушите, щеше да изглеждаш страхотно, ако те бяхме преместили в нейното тяло. — Съдията поклати глава. — Допирът с нея е като да те удари ток.

— Да, страхотно въздейства, нали?

— На теб също, приятелче. Кой казваше, че трябвало да си починем малко от жените? Лигите ти потекоха, докато се усукваше около нея. Ще се откажеш до края на живота си от компанията ни, ако ти звънне по телефона и те покани на среща. Не се опитвай да ме измамиш, познавам ти и кътните зъби.

— Няма да споря. Но, Мак, и двамата с теб изминахме по-голямата част от попрището жизнено. И въпреки това тя ни въздейства по един и същи начин. Уф, Норма знае ли какво всъщност се крие зад това наше ходене на риба?

— Ако не знае, със сигурност подозира. Но тя винаги е проявявала търпимост. Алек, ще се разочароваш ли, ако отложа пътуването? Джейк се нуждае от сериозен помощник в тази работа. Особено ако лешоядите се нахвърлят върху тях двамата. Не ми се ще да съм далече, когато брат Шмит е в беда.

— Божичко, взе ми думите от устата! Не можем да изоставим нашия брат. Мак, ще събудя ли нечии предразсъдъци, ако си предложа услугите за помощник на Джейк — при това напълно безплатно? Когато работата се напече, ще му трябват повече от две ръце. Мога да поема част от бремето.

— И част от богатството, нали? Готов си на всякакви оправдания, за да се видиш отново с брат Шмит.

— Има ли закон, който да забранява печалбата? Джейк наистина се нуждае от помощник.

— А ти вече си запознат със случая. Алек, стари приятелю, това е благородна идея. Ти беше готов да представляваш ищците, а за благодарност те уволниха. Правеха се, че държат да узнаят истината за своя покоен дядо, а всъщност очичките им святкаха за златото.

— Чудя се дали Джейк има телефон в онази празна къща? Ако не, мога да му оставя бележка в „Гибралтар“, той държи малък апартамент там, както и в градската къща на Йохан Смит.

— Аз ще се обадя вместо теб, приятелю. Това може да ускори процеса. Ще почакаме тук да видим как се развиват нещата. Рут не мисли, че ще се върнеш скоро, нито моята Норма. Ще наредя да ни поднесат вечеря в столовата.

— Светъл ум! Сипи по едно, докато позвъня тук-там. Ей, можем да идем до тях с вертолета!

— Само ако е по служба, Алек. Трябва да внимаваме, за да не ни обвинят в пристрастие. Джейк едва ли ще предприеме нещо преди утре сутринта. Ще останеш при мен и двамата ще прекараме тук нощта.

— Какво пък! — Алек застина със слушалка в ръка. — Ей, съквартиранте, току-що си помислих, че онази целувка на брат Шмит трябва да е издухала всички други мисли от ума ти.

— Ще си призная, братко, че съм готов да обсъждам достойнствата на брат Шмит в най-интимни подробности с някой, който ги оценява като мен.

— В такъв случай аз ще сипя напитките, а ти напълни ваната. Ще дойда да ти направя компания веднага щом си готов.

[1] Буквално „приятел на съда“, лице, което предлага да предостави допълнителна информация за разрешаване на случай (лат.) — Б.пр. ↑

[2] Eata Bita Pi — перифраза на Eat a Bit of Pie — хапни си парче от пая, жаргонно название за братство в Щатите — Б.пр. ↑

14.

Джейк Соломон помогна на Джоан Юнис да се качи в хеликоптера, настани се до нея и затръшна вратата. Малко след това се издигнаха във въздуха. Пасажерската кабина бе добре изолирана и можеха да разговарят, без пилотът да ги чува. Но Джейк мълчеше, загледан навън.

Джоан изчака да минат няколко минути.

— Джейк, скъпи? Да не ми се сърдиш?

— Аз ли? За Бога, не. Какво те кара да мислиш така?

— Изглеждаш ми малко дръпнат. Помислих си да не съм те обидила, когато целунах съдията Маккамбъл и господин Трейн.

— Това си е твоя работа.

— О, Джейк. Моля те, не се дръж с мен така. Имах тежък ден, особено когато трябваше да се изправя срещу проклетите си внучки. Джейк, сърцето ми се свива, като гледам как ме мразят. Как жадуват да съм мъртва. И въпреки това се налагаше да се преструвам на ведра и усмихната. Да отдам дължимото на Юнис. Джейк, повярвай ми, не е никак лесно да си жена — след като близо век си бил мъж. И знаеш ли как се справям? Казвам си: „Какво би направила на мое място Юнис?“ — и се опитвам да го повторя. Да целуваш тези сладки и услужливи мъже — приятелю, даваш ли си сметка, че не съм свикнала да се целувам с мъже? Ти можеше да ме научиш, но вместо това предпочиташе да ме потупаш лекичко за лека нощ. Казах си: „Трябва да им благодаря по някакъв начин — как би го сторила Юнис?“ И реших, че ще е най-добре, ако ги целуна. Опитах, без дори да знам как се прави. Не ми се сърдиш, нали? Така щеше да постъпи и Юнис.

— Аха… сигурно и Юнис би ги целунала. — („Той знае много добре, че не бих го направила, скъпа.“) „Известно ми е. Мисля, че се сърди.“ („Притисни го. Кажи му, че е чудесен. Джоан, мъжете винаги вярват, когато им кажеш нещо подобно.“)

— В такъв случай, Джейк, не виждам защо трябва да се държиш хладно с мен. Мисля, че беше чудесен през целия този тежък ден — как само се оправяше с всичко и ме защитаваше. Исках да целуна и теб — и ще го направя, — стига само да ми позволиш. Или си нацупен, защото не си облякох наметалото, преди да ги целуна?

— Всъщност… да, щеше да е по-благоприлично за една изискана дама.

(„Натискай в тази посока, мила, уцелихме нерва. Джейк помни, че първия път, когато го целунах, бях почти гола, а втория — съвсем. Не мога да кажа, че се е дърпал. Напротив.“) „Ще се постарая.“

Госпожица Смит изглеждаше разтревожена, което не се отразяваше никак добре на красивото й личице.

— Сигурно си прав. Но, Джейк, аз все още не зная как се държи една изискана дама, а и правилата в наши дни са се променили. Юнис често ме изненадваше с начина си на обличане и поведението си и въпреки това нито за миг не съм се съмнявал, че тя е истинска дама. Джейк, кажи ми нещо, честно и искрено, и ще приема отговора ти като откровение, ще го използвам като пътеводна звезда в поведението си оттук нататък — защото аз наистина искам да отдам дължимото на Юнис, искам да бъда идеалната „Джоан Юнис“. При одевешните обстоятелства, тръпнеща да изрази по някакъв начин благодарността си към двама сладки и желаещи да помогнат джентълмени, дали Юнис би отделила няколко безценни секунди, за да си облече наметалото? Или щеше да се притисне до тях, да им позволи да докоснат голата й плът — защото те го искат, Джейк, сигурно го забеляза. Помисли за това. Познаваш Юнис по-добре от мен, така че отговори ми честно, защото ще използвам думите ти като напътствие за това как да бъда Юнис. Щеше ли да се прикрие? Или щеше да се поддаде на желанията им?

Джейк Соломон изпусна въздишка, която бе почти като стон.

— По дяволите, ти направи същото, което щеше да направи и Юнис! И точно това ме притеснява.

— Благодаря, Джейк. Сега вече се чувствам по-добре. — Тя разкопча колана, премести се до него и прокара пръст по магноципа на наметалото си. — Уф, не мога да сваля това обемисто нещо тук. Джейк, целуни ме, но по-хубаво, отколкото те. Прегърни ме, целуни ме и ми кажи, че Юнис би се гордяла с мен.

— Джоан!…

— Не ме засрамвай, Джейк. Аз съм момиче и имам нужда да бъда целувана. Направи го така, че да забравя техните целувки. Наричай ме Юнис, мили, това е името, което искам да чувам от устните ти. Кажи ми, че съм добро момиче.

— Юнис! — изстена той.

Тя повдигна лицето си към неговото.

— А сега ме целуни, миличък.

Разтреперан, той се предаде.

Целувката продължаваше и продължаваше. На Джоан й трябваха само няколко секунди, за да я превърне от нежна в страстна, но той не се дръпна. „Юнис? Ще припадна.“ („Излишно е да ти го казвам, мила. Чаках този момент толкова дълго.“)

Най-сетне Джейк се освободи от устните й, но тя продължаваше да се гуши в обятията му.

— Благодаря ти, Джейк — за това и за всичко останало.

— И аз ти благодаря… Юнис. Джоан Юнис.

— Наричай ме само Юнис още малко. Нали съм добро момиче? Заслужавам ли тялото й?

— О… да!

— Старая се. Джейк, скъпи, вярваш ли в призраци? Имам чувството, че Юнис беше тук с нас преди малко. Не бих се справила толкова добре без нейната помощ. И друг път ми се е струвало така.

— Хъм, интересна мисъл. Във всеки случай тя наистина би се гордяла с теб. Ти си сладко и добро момиче.

— Опитвам се, Джейк. Знаеш ли, вече съм сигурна, че те обичам.

Той се поколеба само секунда.

— И аз те обичам… Юнис. И Джоан Юнис.

— Радвам се, че спомена и двете имена. Джейк, мили, ще трябва да се ожениш за мен. Знаеш го, нали?

— Какво? О, небеса, не ставай глупава, миличка. Обичам те… но имаме такава огромна разлика в годините.

— Моля? Ах, глупости! Зная, че съм почти четвърт век по-стара от теб. Но нали вече не си личи? А ти ме разбираш по-добре от всеки мъж на този свят.

— Уф, чакай. Исках да кажа, че аз съм по-възрастен от теб.

(„Джоан, не му позволявай да говори така. Кажи му нещо банално — че мъжете и алкохолът се подобряват с възрастта. Пък и преди малко се чувстваше съвсем млад — нали забеляза?“) „Да. Тихо, моля те.“

— Джейк, ти въобще не си стар. Божичко, мен питай какво е старост! Ти си класика, Джейк — а класиката става все по-добра с времето. Пък и преди малко ми изглеждаше съвсем млад.

— Ъъъ… всъщност да де. Макар че едва ли съм като младоците.

Тя се изкиска.

— Джейк, толкова е приятно да си момиче. В твоята компания. Няма да споря с теб, ще чакам. С времето ще осъзнаеш, че имаш нужда от мен, както и аз от теб, и че никой друг не може да ни замести. Тогава ще ме направиш своята вярна съпруга.

— Хм! Не зная дали ще се справя толкова добре, колкото очакваш.

— Не бъди груб, миличък. Казах ти, че съм готова да почакам. Няма да ми избягаш, Джейк. Юнис не би те пуснала.

— Уф, по-добре да не споря. Моят стар приятел Йохан бе твърдоглав човек, същото може да се каже и за Юнис, макар и по нейния сладък начин. Понякога не зная с кого от двамата разговарям. Страхувам се да нямаш някое от онези раздвоения на личността, за които докторите толкова много обичат да говорят.

(„Веднага смени темата!“) „Да, миличка, но не бива да проличава нервност. Не смяташ ли, че все някога ще трябва да му кажем?“ („Разбира се. Но не твърде рано, Джоан. Първо да излезем на чисто. Забрави ли ремъците?“)

— Джейк, мили, не съм изненадана, че мислиш така за мен, защото понякога аз самата се чувствам по този начин. О, нищо, заради което да викаме психиатрите, навярно е нормално за странното положение, в което се намирам. От колко време ме познаваш? От четвърт век?

— Двайсет и шест години, подкарваме двайсет и седмата.

— Именно. Би ли се съгласил с мен, че най-точното определение за мен би било „дърто сластолюбиво копеле“?

— Не бих казал, че държането ти спрямо жените някога е било друго освен джентълменско.

— О, я стига, Джейк! В момента говориш с Йохан.

Соломон се ухили.

— Йохан, според мен ти си остана дърто сластолюбиво копеле до последния ден, преди да те вкарат в болницата.

— Така вече е по-добре. Никога не ме е интересувало, че другите ме смятат за дърт глупак само защото ми потичат лигите, като видя някое хубаво личице или крачета. А след това се сдобих с младото здраво тяло на Юнис. Женско тяло. Погледни ме, Джейк. Аз съм жена.

— Забелязах го!

— Не по начина, по който аз, Джейк! Не можеш да си представиш какво преживявам! Вълненията, Джейк, да не говорим за месечния цикъл. Вече два пъти ме споходи. Джейк, сега съм подвластна на Луната. Имаш ли изобщо представа какво значи това?

— Какво ли? Напълно естествен природен феномен. Здравословен.

— Означава, че тялото контролира мозъка също толкова, колкото и мозъкът — тялото. Че съм склонна към бърза промяна на настроението, че плача, преди да ми дойде цикълът. Чувствата, които ме изпълват, са женски, Джейк — а почти един век са ме вълнували само мъжки чувства. Да вземем за пример моята малка сестра-секретарка Уини — харесва ли ти, Джейк?

— Уф… проклет да си, Йохан! Тя е добро момиче. Петата заповед.

— Тя наистина е добро момиче. Но тъй като съм не само Йохан, но и Юнис, зная какво чувства. Отвътре е като разгонена котка, а ти си стар вълк, Джейк, господар на положението и ако поискаш да я вземеш, тя няма да се съпротивлява дълго.

— Джоан Юнис, не говори глупости. Аз съм три пъти по-възрастен от нея. — („Накъде биеш, шефе?“) „Зная накъде, но не и дали ще стигна там.“ („Само не вкарвай и Уини в играта. Мислех, че ще запазим Джейк за нас.“) „Не бъди егоистка, миличка. Уини е медицинска сестра, свикнала е да се грижи за нуждите на другите.“) — Джейк, мили, моето тяло е почти на възрастта на Уини… а ти си обичал и любил това тяло, макар да нямам спомен за това. Знаем, че Юнис беше скромно момиче, та кажи ми, как успя да й влезеш под кожата? Не вярвам да си я насилил. — („Как ли пък не, по-скоро аз бях тази, която го насили.“)

— Не е честно да ме питаш по този начин!

— Защо, Джейк? Аз съм жена. Познавам ви добре и двамата. Зная, че ти не би прекрачил границата пръв, нито Юнис, но ако е имала някакви чувства към теб, което е най-вероятно, предполагам, че е съумяла да ти го покаже. Да те окуражи, да ти намекне, че ако опиташ, няма да се изложиш. Така ли е? Права ли съм? — („Ако каже не, значи лъже. Всичко стана за пет минути, сестрице — и щеше да свърши след десет, ако не ни бяха прекъснали. Спомняш ли си как бях изрисувана като русалка? Двамата с Джейк замацахме работата, наложи се да се измия, преди да се прибера вкъщи. Пробутах на Джо някакво скалъпено обяснение.“) „Той повярва ли ти?“ („Мисля, че да. Рисуваше, което означава, че умът му е другаде.“) — Джейк, ще ми отговориш ли? Или ще ме оставиш сама да си вадя заключения — най-вероятно погрешни?

— Мога да ти отговоря, но мисля, че не е твоя работа!

— Сигурно ще си прав и Йохан ще ти се извини. Но не и Юнис. Джейк, тялото на Юнис ми подсказва какво се е случило. Но не съм съвсем сигурна, а искам да съм като нея и ако тя е постъпвала по друг начин, държа да ми го кажеш. Не очаквам от теб интимни подробности. — („Защо пък не, миличка, ще ми се да разбера какво е чувствал той. За себе си зная и казах и на теб.“) „Не бъди прибързана, скъпа, виждаш, че съм го подкарала в правилната посока.“

— Джоан Юнис… не, Юнис! Когато си наумиш нещо, можеш да извадиш душата на човек!

— Това отговор ли е, Джейк? Казах ти вече, не разполагам с паметта на Юнис. — („Как ли пък не? Шефе, току-що ми хрумна нещо — и не става въпрос за плоските червеи. Всеки човек притежава временна и дълготрайна памет, също като Бетси — тази, последната, която е тук сега и говори с теб, съм аз. Наречи го «душа». Названието няма значение, говорим за нещо, което не е жлеза или нервна тъкан.“) „Юнис, спести ми философстването, докато си легнем. Опитвам се да се разбера с един мъж, а това невинаги е лесно.“ („Шефе, мислиш ли, че ще останем сами тази нощ в леглото? Искаш ли да се обзаложим?“) „Не зная — малко ме е страх.“ („Не се страхувай. Когато се случи, ти ще си напяваш «Ом мани падме», а аз ще поема кормилото. Като минем веднъж целия път, ще можеш да се справяш и самичка. Само дето винаги ще съм с теб. Да ти призная ли нещо, шефе? По-приятно ми е да съм теб, отколкото да съм твоя секретарка. Нямам търпение да се върна към някои дребни удоволствия.“) „Какво?“ („Душата говори, миличка — става въпрос за секс. Правя го от четиринайсет години — и сега съм изгладняла.“) „Аз го правя от пет пъти повече време и трябва да съм пет пъти по-изгладнял.“ („Съвсем обяснимо, шефе — ти си една сладострастна кучка.“)

Джейк най-сетне отговори:

— Джоан, не смятам, че ще е справедливо спрямо паметта на Юнис да ти разказвам каквото и да било за нея — но мога да разбера твоята гледна точка и защо толкова много държиш да научиш какво е било поведението ти в различни ситуации. Юнис беше честно и прямо момиче — („Изобретателна като змия — но пробутах на Джейк тъкмо този образ.“)… и, изглежда, е решила, че много ме харесва… защото ми позволи да бъда интимен с нея. Не беше нито изнасилване, нито съблазняване. — („И двете по малко, но не искам да си мисли така. Той е много мил мъж, Джоан. Когато го разнежиш, пусни му езиче. Но гледай да го направиш така, сякаш е станало по негова воля.“) „Ще се опитам. Но нека първо приключим с душевния стриптийз — а ти слушай, вместо да ни прекъсваш, може да научиш нещо интересно за мен.“ („Ще бъда добричка, шефе. Обещавам.“)

— Сигурна бях, че е било така, Джейк — след като познавам и теб, и нея. Казах ти, че вече мога да разбера Уини, защото е момиче като мен. Това ми е наследството от Юнис. Но Йохан също е жив и да се навърта по цял ден край Уини, без да може да предприеме нищо, за него е голямо изпитание. — („Хъм, това пък какво беше? Не е вярно, че не предприемаш нищо.“) „Казах ти да мълчиш! Не сме правили нищо повече, освен че се гушкахме. Ако някой ден двете с теб, безсрамна русалко, минем на другия бряг, това ще е десерт, а не черешката на тортата.“ („Няма да остане дълго ненахапана тази черешка!“) „Тихо!“ — Джейк, разбираш ли ме? Старият Йохан — аз, по-точно — смята Уини за страхотно парче.

— Щом го казва Йохан, разбирам напълно.

— Въпросът е представяш ли си какво е да го мисля в тялото на Юнис? Джейк, какво е отношението ти към хомосексуализма?

— Никакво. Никога не ме е интересувал.

— Дори от любопитство? Джейк, аз съм с цяло поколение по-възрастен от теб. Когато бях малко момче, хомосексуализмът беше перверзия, забранена тема, мит, пък и тогава ме интересуваха само момичетата. Не казвам, че не го е имало, просто аз не знаех. На петнайсет един мъж се опита да ми се пусне — първо не разбрах какво иска, после се изплаших. Вярваш ли, че в наши дни едно петнайсетгодишно момче ще е толкова невинно? Няма как, Джейк, тези неща ги пише в книгите, списанията, показват ги по телевизията. Дори правителството окуражава хомосексуализма — като начин да се справи с пренаселването й все пак няма официално признание. Напомня ми за младежките ми години, когато хората гласуваха за сухия закон, а се квасеха по повод и без повод. Помисли си колко много „престъпления на сексуална основа“ сега не подлежат на преследване от закона.

— Изнасилването все още е криминално деяние, но за други наистина не мога да си спомня. А, да — също и неразрешеното забременяване, но това е по линията на социалното осигуряване.

— А тъкмо то не беше „сексуално престъпление“, когато бях малък, Джейк. Но аз говорех по-скоро за „престъпления, противоречащи на човешката природа“. Деяния, които в наше време могат да предизвикат най-много недоволно поклащане на глава. Дори тютюнопушенето се смята за по-голям грях. И все пак, когато хомосексуализмът получи известна социална индулгенция, моите разбирания вече се бяха затвърдили. Чудя се обаче какво ли е било мнението на Юнис по този въпрос? Някога да сте го обсъждали?

Джейк изръмжа смутено.

— Повярвай ми, Йохан… прощавай, Джоан Юнис — никога не сме разговаряли на подобни теми!

— Предполагам. Тя не е говорила и с мен за това. Но веднъж леко ме укори.

— Така ли? Какво стана?

— Ами, беше една сутрин, в офиса дойде куриер с някаква пратка. Типична „мека китка“ — грим, фалшиви мигли, къдрави коси, полюшваше бедра. Маниерничене на девойка. След като си тръгна, аз отправих пиперлива забележка и Юнис ми каза внимателно, че макар да не намира такива момчета за привлекателни, не вижда нищо лошо в това мъже да обичат мъже и жени — други жени. — („Ей, не си спомням да сме водили подобен разговор.“) „Ха, пипна ме в лъжа. Важното е да докажа тезата си.“

— Да, това ми звучи като Юнис. Тя беше толерантна към прищевките на хората.

— Искам да кажа, че на нейната възраст е било съвсем естествено да се отнася с безразличие, може би дори с „известно разбиране“ към неща, които старият Йохан би определил като „перверзни“. Аз намирам Уини за сексуално привлекателна. Имам същото отношение и към Алек Трейн и съдията Маккамбъл. И това ме шокира. Харесвам и теб — но последното не ме тревожи. Днес обаче за първи път бях целуната от много опитен мъж. И ми допадна. А също и ме разтърси. — („А какво стана с милия ни доктор?“) „Не е твоя работа, скъпа — не бива да казваме на Джейк и за него.“

Джоан Юнис продължи:

— Ето я моята дилема. В кой от случаите съм хомосексуална? С Уини? Или с вас, тримата мъже?

— Джоан, задаваш умопомрачаващи въпроси.

— Защото се намирам в умопомрачаващо положение. Това не ти е обичайната смяна на пола чрез хирургическа операция и хормонални инжекции, за да се превърне едно мъжко тяло в женско. Дори не съм от онези с обърканите хромозоми. Притежавам нормално женско тяло. Но мозъкът в него е на мъж с дългогодишна сексуална практика в тази насока. Та кажи ми, Джейк, в кои моменти съм нормална и в кои — перверзна?

— Уф… ако питаш мен, женското тяло доминира.

— Но дали е така? Според психолозите сексуалните желания и оргазмът се пораждат в мозъка — не в гениталиите. А моят мозък е XY.

— Струва ми се, че се опитваш да объркаш свидетеля.

— Не, Джейк, аз съм обърканата. Вероятно не колкото младите хора в наши дни. Нали знаеш, сега твърдят, че имало шест различни пола.

— Чувал съм за това. Глупости.

— Не съвсем. Четох доста за тези неща по време на принудителния си престой, за да разбера коя съм и как трябва да се държа: Определят споменатите шест пола по поведение и физиология, възникнал е цял един нов клон на психологията, който да се занимава с това. Наричат ги „ортомъжки“, „ортоженски“, „амбимъжки“, „амбиженски“, „хомомъжки“ и „хоможенски“ — а някои добавят и седми, „соло-нарцисистки“. Има дори осми, безполов, на „неутралните“, както физически, така и психически.

— Пак ти казвам, това са глупости.

— И аз съм на това мнение, но не по същата причина. От моя уникален опит съм готова да заявя, че съществува само един пол! Сексът — ето кое е определящо. У някои хора половото влечение е толкова отслабнало, че биха могли да са „неутрални“ независимо към кой пол принадлежат. Други притежават силна сексуална натура — и отново половите белези на тялото нямат никакво значение. Какъвто бях и аз преди — тръпнещ от сладострастие дълго след като тялото ми вече не можеше да изпълнява тези функции. И като теб, мили, когато си взе за любовница красива жена наполовина на твоята възраст. И като Юнис — щастливо омъжена, предполагам…

— Да, така беше. Малко ми е съвестно за това.

— Но не достатъчно, за да се откажеш от прелестите й. Джейк, няма да ти проговоря, ако кажеш нещо лошо за нея. Тъкмо щях да я дам като още един пример за човек, подвластен на влеченията си. Тялото й буквално преливаше от сексуално желание. Сърцето й бе изпълнено с обич — и не само към един човек. Зная, че обичаше мен и се стараеше да го покаже, като ме даряваше с единственото, с което може — с красотата си. Джейк, мисля, че Юнис бе възпирана в обичта си единствено от времето. Тя се стараеше да те направи щастлив…

— И наистина успя!

— Сигурен съм, при това без да лишава от ласки съпруга си. Джейк, имаш ли причини да вярваш, че се е ограничавала само с вас двамата?

— Ох, за Бога, Йохан! Не зная. Едва ли щеше да й стигне времето. Въпреки че доста често се измъкваше.

(„Шефе, не разбирам защо трябва да го измъчваш по този начин.“) „Чуй ме, Юнис, единственият начин да намерим път към сърцето му е като свалим Юнис от пиедестала.“

— Защо си толкова сигурен? Помисли си само за всички малки лъжи, които е използвала пред съпруга си. И може би съвсем оправдано. Това, че я е обичал, е сигурно. Въпросът е дали не се е опитвал да я държи в клетка.

— Джоан, ще те помоля да не обсъждаме повече този въпрос.

— Джейк, мили! Не се опитвам да опороча Юнис в очите ти. Искам само да разбера какво знаеш за нея, за да мога да моделирам поведението си спрямо нейното. Аз я обичах — и все още я обичам. Но ако ми заявиш със сигурност, че е била любовница на още шестима мъже и че се е забавлявала с момичешки игри през свободното си време, тъй като съм сигурна, че никога не си ме лъгал, ще се опитам да бъда като нея. От малкото, което успях да изтръгна от теб обаче, стигнах до заключението, в което вярвах — че Юнис е била безупречна жена, с достатъчно обич в сърцето си, за да дарява с нея трима мъже, само за да ги направи щастливи. — („Благодаря, шефе. Да се поклоня ли?“) „Тихо, малка красавице. Казвам му само това, което иска да чуе. Ако държиш на Уини, ще го запазим в тайна от него.“ („Кой си точи зъбите за Уини, дърти перверзнико?“) „И двамата — но по-добре да го запазим в тайна. Миличка, Уини дори няма да ни погледне, ако наблизо има друг мъж.“ („Да се обзаложим ли?“)

Джоан въздъхна.

— Джейк, с моето уникално наследство няма да е никак трудно да се превърна в амбижена. Но няма да го направя само защото вярвам, че и Юнис не би го сторила. С кипящото сексуално желание, което се спотайва в това тяло, без усилие мога да стана „лесната Джоан Юнис“, „момичето без гащички“. Още повече, че Йохан Смит беше дърт сластолюбец, който съжаляваше единствено за удоволствията, за които не му оставаше време. Но и това няма да направя, пак по същата причина. Все пак, ако не се омъжа скоро, изкушението може да се окаже непреодолимо.

— Джоан, аз те обичам, но не смятам да се женя за теб.

— В такъв случай най-добре помогни на моите внучки да ме осъдят.

— Аз ли? Защо?

— Знаеш защо. Какви според теб са шансовете на един мултимилионер, наследил прекрасно женско тяло, да бъде вярна съпруга? Тази страна гъмжи от русокоси и синеоки принцове, учители по езда и всякакви други жигола. Не ги искам, предпочитам да се разоря, да съм бедна като Уини и да открия истинската любов. Но, Джейк, дори да забравим факта, че ти си единственият, който ме разбира, пак ще останеш в списъка с десетимата най-добри кандидати, защото парите не те интересуват. Няма професионален сватовник в тази страна, който да не потвърди, че ние сме идеалната двойка.

— Съмнявам се. Все още остава проблемът с възрастта — и на двама ни. Джоан, когато един мъж на моите години се жени, той не взема само съпруга, но и милосърдна сестра.

— О, дрънкаш глупости, Джейк! Не ти трябва сестра. Обзалагам се, че ще запазиш силата си дълго след като се оженим. Но ако се наложи, ще се грижа за теб по-добре от всяка сестра. Знаеш ли какво се сетих, Джейк? Всъщност бихме могли да ти купим ново тяло. Когато ти потрябва.

— Не, Джоан. Живях дълго и през по-голямата част добре. Когато ми дойде времето, ще си отида тихо. Няма да допусна твоята грешка, няма да се оставя в ръцете на лекарите с техните изкуствени бъбреци, монитори и тръбички. Ще издъхна така, както са го правили предците ми.

Тя въздъхна.

— А наричаш мен твърдоглава. Изведох те на върха на най-високата планина и ти показах царствата на Земята, а ти ми разправяш, че това било Лос Анджелис. Добре, няма да те увещавам повече и ще приема кротко любовта, която ще заделиш за мен. Джейк, ще ме изведеш ли из града, за да ме запознаеш с подходящи млади мъже? Ти веднага ще надушиш тези, които се интересуват само от богатството ми — Юнис може да се окаже прекалено наивна и лесно да се оплете в мрежите им. — („Как ли пък не, шефе, веднъж завъртях главата на едно жиголо просто за удоволствие.“) „Не се и съмнявам, скъпа — но такива като Джо Бранка на този свят се търсят с лупа. Също и като Джейк Соломон.“)

— Джоан Юнис, ако искаш да бъда твой ескорт, за мен ще е чест…

— Вече те помолих за това, не толкова мили Джейк. Помниш ли, попитах те вярваш ли в духове? Джейк, религиозен ли си?

— Аз ли? Не. Родителите ми бяха ревностно вярващи, но съм сигурен, че го знаеш. Но аз се отърсих от тези неща още преди да вляза в колежа.

— Същото като при мен. Моите прадеди идват от Германия и са католици. Но когато се преместихме да живеем в Близкия изток, баща ми реши, че ще е добре за бизнеса, ако станем баптисти. Отраснах с цитати от Библията за проклятия и адски огън, но бях достатъчно разумен и когато станах на четиринайсет, реших, че всичко това са само предразсъдъци. Превърнах се в агресивен атеист — първото интелектуално постижение в моя живот. Вече не вярвах в нищо, което не може да се пипне с ръка. После се отказах и от тази позиция — атеизмът е също толкова фанатичен, колкото всяка друга религия — и станах умерен агностик, несигурен в абсолютните истини, но далеч по-търпелив. Останах такъв три четвърти от века, след това реших, че религията е за шаманите, и напълно я зарязах.

— Моята собствена политика.

— Добре, но нека ти разкажа за нещо, което се случи, докато бях мъртва.

— Какво? Джоан, ти не си била мъртва — Йохан, за Бога — ти беше само в кома.

— Така ли смяташ? Без тяло и мозък, откъснат от света, без да осъзнавам дори кой съм? Ако това не е смърт, Джейк, здраве му кажи. Нали ти споменах, че според мен тогава ми помогна призракът на Юнис?

— Чух го, но не му обърнах внимание.

— Не се безпокой за разсъдъка ми, Джейк. Та ето какво последва. От известно време, всеки път, когато се чудя как да постъпя, си задавам въпроса: „Какво би сторила Юнис?“ И знаеш ли, Джейк — откривам отговора веднага. Никакви ектоплазми, гласове и медиуми — мигновен отговор, който не се основава на собствения ми опит. Както този следобед, когато реших на момента да целуна Алек и Мак. Никакво колебание — нали видя? Старият Йохан не би постъпил така. Ето защо ми се струва, че сладкият дух на Юнис бди над мен. Някакви коментари?

— Хъм… не. Вярно е, че се държиш като нея… освен в моментите, когато ми напомняш, че разговарям с Йохан. Но аз не вярвам в духове. Йохан, ако ми кажат, че ме очаква вечен живот, ще ида да подам оплакване в Божията канцелария.

— Нека ти кажа какво се случи с мен в Божията канцелария.

— Къде?!

— Докато бях мъртъв, Джейк. Озовах се на едно… място. Там имаше един старец с дълга бяла брада. Държеше голяма книга. Погледна ме, после направи справка с книгата и пак ме погледна. И каза: „Синко, ти беше много лошо момче. Но не чак толкова лошо и затова ще ти дам втори шанс. Постарай се да се поправиш и не се плаши, ще получиш помощ, ако потрябва“. Какво мислиш, Джейк? — („Какви ги приказваш, шефе? И с теб ли се случи това?“) „Юнис, щом се е случило с теб, значи и с мен, то е едно и също. И ти си моята помощ, любима. Моят ангел-пазител.“ („О, я стига! Не съм никакъв ангел, аз съм си аз.“) „Много земен ангел, любима, точно от какъвто се нуждаех.“ („И аз те обичам, мръсно старче.“)

— Това е антропоморфизъм — отвърна бавно Соломон. — Изкривени спомени от времето, когато си ходел на неделно училище.

— О, сигурно. Би трябвало да е подадено в символи, които мога да разбера. Ако бях същество от Проксима Центавър, старецът с брадата щеше да е създание с осем крайника и фасетни очи. Това е само клише, зад което се крие нематериално преживяване. Хората живеят със символи, Джейк. Та това символично преживяване е толкова реално за мен, колкото и физическите. И позволи ми да ти напомня, че аз наистина получих втора възможност, както и голяма помощ — най-вече от теб, но и от Мак, Алек, докторите и сестрите… и освен това в мен има нещо, което ме съветва как да постъпвам в трудни моменти, точно както би го направила Юнис. Не казвам, че е Юнис… но не е и Йохан. Е?

Соломон въздъхна.

— Човек е склонен да вижда божественото навсякъде. И почти винаги това е антропоморфизъм. Джоан, ако наистина си готова да вярваш на подобни самозаблуди, защо не стигнеш докрай и не отидеш в манастир?

— Защото Юнис не би го направила. Макар че в манастира може да й се стори интересно. Ако се поправи.

— Хе-хе — изкиска се Джейк. — Ще се поправи, да.

— Може пък да опитам — щом толкова много държиш да направиш от мен почтена жена. Но по-скоро ще си сменя името и ще се преместя в някой бомбайски вертеп. Ще идваш ли да ме навестяваш, Джейк?

— Не. Не обичам жегата.

— Лош Джейк. Отказва да види Юнис само защото му е горещо.

— Юнис никога не би отишла в публичен дом.

— Да, така е. Значи ще продължавам с упорството да бъда истинска дама, колкото и да е мъчително това за Йохан.

— Бедничката. Имаш само младост, красота и половината от парите на Щатската данъчна служба.

— И теб, Джейк, което прави всичко останало незначително. — Тя се наведе към него. — Джейк, мили, не съм била по-щастлива през целия си живот.

Басов глас откъм пилотската кабина ги прекъсна:

— Снижаваме се за кацане. Моля, поставете си коланите.

— Закопчани са — отвърна Соломон. — Спускайте се. — Обърна се към Джоан. — Облегни се назад, Джоан. И затвори магноципа.

Джоан Юнис прехапа устна и се подчини.

15.

Проверката на охраната не отне много време: Соломон бе добре познат в района, а за вертолета бе съобщено. Къщата се намираше съвсем близо до площадката, но като във всички аристократични квартали съседите, които се разхождаха отвън, се престориха, че не ги виждат. Вратата се отвори по гласова команда на Джейк и отново останаха насаме.

Джоан Юнис си свали наметалото, подаде го на Джейк и попита:

— Мога ли да огледам наоколо? Не съм идвала тук от години. Виждам, че си направил някои промени.

— Да. Преместих повечето вещи в „Гибралтар“, останаха само мебелите. Плюс някои дрехи и тоалетни принадлежности. Ще ида да проверя с какво е зареден хладилникът. Мога да ти предложа шампанско и бисквити, пушени стриди или хайвер — трябва да убием един-два часа. Всъщност мога да поръчам вечеря.

— Остави на мен да проверя какво е положението в къщата. Нямам търпение да си поиграя на домакиня. Тъкмо ще се разходя.

— Гледай колкото искаш, само ми кажи какво ще пиеш. Джоан, че ти влизала ли си някога в кухня?

— О, Джейк, мама ме научи да правя ябълков щрудел още преди ти да се родиш. Бих предпочела шери, не ми се рискува със силни напитки. Между другото, продължих с готвенето между всеки от разводите. Знаеш ли, някой ден можем да си разменим рецепти.

— Ще е забавно. А сега ме извини, отивам да сипя напитките.

Джоан Юнис тръгна право към спалнята. „Юнис, това ли е едно от местата?“ („Разбира се. Не виждаш ли как е хлътнало леглото? Шефе, тук изкарахме една цяла страхотна нощ. Като в небесата.“) „Значи охраната му е наясно какво сте правили?“ („Че кой дава пукната пара? Чарли не се интересува от жени, а Рокфорд е мой човек. Той одобрява всичко, което е неморално, незаконно и нечестно — по възможност в комбинация от трите. Този тип е жив атавизъм.“) „А как се оправи с Джо?“ („Никак. Мислех да го замотая с някоя история, сетне се отказах. Заявих му, че ще прекарам нощта с един мъж, и го попитах има ли нещо против.“) „Просто така?“ („Ами да, шефе. И двамата сме се разбрали, че ще запазим свободата си, стига да не нараняваме чувствата един на друг. Само временни връзки, тъй като аз имах разрешително за раждане, а Джо — не. При това положение можехме да получим развод в тридневен срок.“) „Та какво каза Джо?“ („Кимна и продължи да рисува. Целуна ме за довиждане и ми пожела приятно прекарване. Джо винаги е много внимателен. Но може и да не съм му липсвала чак толкова. Рисуваше нов модел, красиво момче с нежни черти. Понякога Джо обича да изпробва нестандартни неща.“) „И ти му позволяваш?“ („За момчето ли питаш? Шефе, крайно време е да се преселиш в двайсет и първи век, след като вече живееш в моето тяло. Че какво толкова ще стане? Казвала съм ти, както и на Джо, че щастието трябва да стои над всичко. Пък и откъде да знам дали Джо се интересува от него като модел, или през главата му минават други мисли? Ако ме бяха поканили да си спретнем една малка тройка, не бих имала нищо против, макар че винаги съм си падала по по-възрастни мъже. Онова момче беше красиво като Паломино и изящно като китайски порцелан, щеше да ми е скучно с него. Е, вярно, всяка жена се чувства поласкана, когато двама мъже я помолят да ги гледа какво правят.“)

„Юнис, любов моя, не преставаш да ме изумяваш. Никога не бях поглеждал на нещата от тази страна. Но май си права — това щеше да е нещо като комплимент. Струва ми се, че мъжете — дори днешните мъже — са по-срамежливи за тези неща от жените.“

(„Шефе, мъжете са ужасно срамежливи — докато жените по правило не са. Ние само се преструваме на срамежливи, когато това се очаква от нас. Виж, жената е утроба с бомба с часовников механизъм вътре, тя го осъзнава и си дава сметка, че не може да се отърве. И тогава или забравя да е свенлива и се старае да достави удоволствие на мъжа по всякакъв начин, или полудява. Трета възможност няма. Време е да направиш и ти своя избор, скъпа. Приеми женствеността и заживей с нея. Бъди щастлива.“) „Май ще се наложи.“ („Ето, че започваш да поумняваш. Макар че ми заприлича на някое малко момченце, което все повтаря: «Не ме е страх!», а е готово да напълни гащите.“) „Е, може и да е така. Но нали си тук да ме държиш за ръчичка?“ („Да, миличка. Мама ще се погрижи за теб.“)

Докато оглеждаше спалнята с надеждата да зърне нещо интересно, отвън долетя гласът на Джейк:

— Ей! Къде си? Ох! Влизаш или излизаш? Сипах ти шабли с лед, най-доброто, което можах да направя.

— Чудесно. Това нейно ли е? — Тя посочи кимоното от фина материя.

Джейк се опули.

— Да. Извинявай.

— О, няма за какво да се извиняваш. — С няколко бързи движения Джоан смъкна чашките и бикини поличката и остана само по сандали и грим. След това нахлузи кимоното.

— Така ли се слага? Хоп, май се загърнах по мъжкия начин. — Тя смени разположението на пешовете. — Приличам ли на нея?

— Юнис! О, Юнис!

Тя разгърна кимоното, остави го да се свлече на земята и се сгуши в обятията му.

— Достатъчно, мили, Юнис не иска да плачеш. Юнис иска да си щастлив. И Юнис, и Джоан Юнис го искат. Джейк, притисни ме силно. Ние сме едни изгубени самотници — а ето, че се намерихме. — Докато се притискаше към него, разкопча ризата му. „Юнис, страх ме е!“ („Спокойно, миличка. Напявай си «Ом мани падме», аз поемам нещата.“) „Ом мани падме хум… ом мани падме хум… ом мани…“

Телефонът иззвъня и Джоан неволно подскочи, откъсна устните си от устните на Джейк и промълви:

— Дявол го взел!

— Не му обръщай внимание — отвърна с пресипнал глас Джейк. — Сигурно е грешка. Никой не знае, че съм тук.

— Ако не отговоря, пак ще ни позвънят. Остави на мен, мили. Къде е проклетият телефон? Във всекидневната?

— Да, но тук има втори апарат.

— Мисли си за хубави неща. — Джоан се надигна и като потропваше с високите си токчета, се доближи до телефона така, че камерата да улавя само лицето й. След това попита с хладен глас:

— Домът на господин Соломон. Кой се обажда?

Екранът остана пуст.

— Записано съобщение. Спешно повикване за адвокат Соломон, трети опит.

— Разбрано. Кой го търси?

Гласът се смени, но екранът продължи да пустее.

— Говори телефонният секретар на господин Соломон. Съдия Маккамбъл ви праща спешно съобщение. Казах му, че най-вероятно господин Соломон е в клуба, но той настоява да го търся на този номер.

— Един момент. — Джоан погледна през рамо и раздразнено забеляза, че Джейк вече си закопчава ризата. — Господин Соломон е тук. Можете ли да го свържете със съдия Маккамбъл?

— Благодаря ви. Един момент.

Джейк застана до Джоан и й подаде дрехите. Тя ги взе, но не се облече.

Екранът светна.

— Джейк, ние… ехей! Братко Шмит!

— Алек! Колко мило!

— Отстъпи назад, за да мога да те видя, мила. Мак, не се бутай. — На екрана до лицето на Трейн изникна и лицето на съдията. — Джейк там ли е?

— Точно до мен, момчета.

— Ах, да, виждам му ризата. Покачи се на нещо, миличка, за да се изравниш с него — ще разговаряме четиримата. Или отстъпи назад.

— Готово. — Джоан завъртя камерата нагоре, постави си с неохота чашките на гърдите, навлече поличката и се изправи. — Виждате ли ме сега?

— Не много добре — оплака се с вибриращ баритон съдията. — Джейк, я мръдни встрани. Джоан, трябва ти стол. Или не, Джейк, вдигни я на ръце — ах, ти, щастливецо!

— Господа, стига дрънканици. Какво толкова спешно има? А, съдия, благодаря за вертолета. Достави ни бързо и безпроблемно.

— Няма нищо, приятелче. Джейк, моят стар съквартирант роди блестяща идея — без съмнение благодарение на продължителната си връзка с мен. — Съдията им обясни накратко какво ще направят двамата, за да могат да са полезни на Джоан. — Моят кабинет ще е нещо като команден център на операцията. И без това ще се наложи да прекарам няколко дни тук — ще движа нещата по телефона. След това ще прекараме документите през съда и ще отправим нов иск. Всичко ще бъде изпипано както трябва, за да може да установим веднъж и завинаги самоличността на брат Шмит. Междувременно Алек ще изпълнява ролята на Петкан. Той е тъп, но як, освен това може да издържа по няколко нощи, без да спи.

— Радвам се да го чуя, господа. Честно казано, вече се чудех как ще се справя с цялата предстояща работа. Както знаете, не разполагам със сътрудници, на които да разчитам.

— Знаем! — Алек подскочи ентусиазирано. — Остави на нас да се справим с онези хищници. Нали, Мак?

— Да, но по законен ред, за да не могат да оспорят решението. Джейк, винаги когато ти потрябваме, можеш да ни потърсиш тук. Дори да е посред нощ — Алек ще бъде насреща. Къде ще бъдете? В твоята къща?

— Докато пристигне колата. След това ще се преместим при Джоан. Ще поддържаме връзка през цялото време.

— Добре, Джейк, и не бери грижа за нищо. Също и Джоан. Ще я кръстим, преди да успееш да кажеш „изчезнали наследници“.

— Ами аз не се тревожа — обади се Джоан. — Но вие ме просълзихте, момчета. Братя — как мога да ви се отблагодаря?

— Да й кажем ли, Мак? Тя дали ще се изчерви? Братко Шмит, на мен трябва да благодариш, не на брат Мак. Той само изпълнява дълга си, за което данъкоплатците му плащат с неохота. Аз съм доброволецът.

— Ще благодаря и на двамата по какъвто начин поискате — отвърна скромно Джоан.

— Чу ли това, Мак? Брат Шмит обеща, а дадената дума между братя не може да се нарушава — стар закон. Братко Шмит Джоан Юнис скъпа, отдалечи се, за да те огледаме хубаво. Джейк, дръпни се от камерата, разваляш цялостната композиция. Иди пийни една бира. Или подремни.

— Не му обръщайте внимание, той е пиян — посъветва ги някогашният му съквартирант.

— Както и Мак, защото работим по въпроса. Но не съм чак толкова пиян, та да не се метна на някоя управляема ракета и да долетя при вас, стига да ми дадете знак.

— Джейк — намеси се съдията, — тази работа взе да излиза извън контрол. Не че не споделям ентусиазма на моя помощник. Но е време да си пожелаем лека нощ. Джоан, лека нощ. Край на връзката.

Джоан Юнис изключи телефона, провери дали екранчето не свети и отново започна да се съблича.

— Джоан. Спри.

Тя продължи, докато изу и обувките, и едва тогава се изправи пред него.

— Джейк, отказвам да се отнасяш с мен като с порцеланова кукла. Не знам дали си забелязал, но аз съм жена.

Той въздъхна.

— И още как. Но златният миг отмина.

— Както и да е. Не смятам да се обличам. Виждал си това тяло много пъти, и двамата го знаем, и искам да свикнем с това. Но ще ти призная нещо, Джейк. Срамувам се и малко ме е страх, защото съм жена само от една седмица. Но съм готова да го направя — с теб.

— Както искаш, мила. Знаеш, че за мен си най-красивата жена. Но какво ще правим? Ще си четем на глас, докато пристигне колата? Ще гледаме телевизия?

— Чудовище. Ако си истински джентълмен, поне си свали дрехите. А вместо това се държиш като невъзпитано твърдоглаво копеле и се чудя как въобще мога да те обичам? Може би защото Юнис те е обичала — обича те, където и да е тя сега. Джейк, щом не желаеш да ме отведеш в леглото, поне седни в това кресло, за да мога да се настаня в скута ти. И тогава ще си говорим. За Юнис, ако желаеш.

Той въздъхна отчаяно.

— Момиче, заради теб ще получа сърдечен пристъп. Добре де, можеш да ми седнеш в скута. При едно условие.

— Джейк, съгласна съм на всякакви условия. В момента се владея напълно.

— Сигурен съм, че е така, мила. Но все пак става въпрос за моя скут. Никакво гъделичкане й галене.

— Ох, трябваше да си остана в съда, Мак и Алек нямаше да поставят подобни условия. Джейк, отпусни се и ме остави да седна у теб. Ето така. А сега ме прегърни.

— Първо обещай, каквото те помолих. Не бих искал да ме изнасилиш на фотьойла.

— Не мисля, че бих могла.

— Джоан, нямаш представа какви работи могат да се правят в един фотьойл.

— Имам, но като Йохан. Те обаче изискват съдействие и от другата страна.

— Хъм, така е. Затова, докато пристигне колата, ще те помоля да се облечеш и край на глупостите. Прибираме се у дома.

— Добре, щом станахме „ние“. Страхувах се да не се разсърдиш и да ме пратиш вкъщи сама. Защото тогава щях да помоля Рокфорд и Чарли да ме откарат право при Алек и Мак. Те са много сладки вълчета, нали, Джейк? Притисни ме. Само така можеш да ме запазиш от… знаеш какво.

— Хъм. Джоан, можеш ли да пазиш тайна?

— Веднъж обещах да не казвам на никого… освен на Юнис.

— Защото това, което ще ти кажа, може да навреди на Алек и Мак.

— Тогава на Юнис никак няма да й се понрави. Добре, обещавам да не кажа на никого. Дори на стареца с дългата бяла брада — следващия път, когато го видя.

— Това е достатъчно. Добре, ето я и тайната. Твоите двама чаровни вълци — а те наистина са чаровни — са обратни като Юлий Цезар.

— Какво?! Джейк, направо не мога да го повярвам.

— Не мога да ти предоставя доказателства, но го зная с абсолютна сигурност.

— Виж, Джейк, аз се целувах с тях. Зная, че още не съм истинска жена, но целувките им не бяха фалшиви. Те ме желаеха, Джейк. Освен това нали са женени?

— Казах „като Юлий Цезар“, скъпа. Не като губернатора Аркъм.

— Ах, бисексуални. Макар че и това е трудно за вярване. — („Джоан, аз пък долових нещо подобно. Но те си остават вълци… и може някой ден пак да се върнем там. За да им благодарим.“) „Юнис, това ли е начинът една жена да благодари на мъжа?“ („Единственият достатъчно убедителен начин, сестрице. Изненадва ли те?“) „Не, скъпа, но си мислех, че вашето поколение знае някои неща, които моето е пропуснало. Оказа се, че греша. Само сте по-отворени.“

— Джоан, няма как да разпознаеш някой би, ако той не иска. Виж, като беше Йохан, можеше ли да познаеш кога една жена е девствена?

— Джейк, не зная дали въобще съм срещала девственица като Йохан. Но ти — със сигурност.

— Трябва да говориш за някого, когото познаваме и двамата. Разбира се. Кой? Уини? Не бих си помислил. Но тя се изчервява доста лесно.

— Не е Уини. А дори и да е, нямах нея предвид.

— В такъв случай не се сещам. Коя е тази недокосната перла?

— Аз.

— Ах… но… — Джейк Соломон млъкна.

— Да, зная, мили — не е Йохан, нито Юнис, която беше омъжена. Да не говорим за един дърт вълк, който я оплете в мрежите си. — („Аз оплетох него.“) — Говоря за жената, която се е наместила в скута ти. Аз съм още девствена. Е, нямаше да съм, ако не бе иззвънял телефонът. Дон Амичи не трябваше да го изобретява.

— Кой е той? Някой руснак? Мислех, че го е изобретил Александър Бел.

— Това е стара шега, Джейк — прощавай. Амичи играеше ролята на Бел в един филм от моята отдавна отминала младост — когато ти си бил на три или четири годинки. Но стига сме приказвали за отдавна умрели актьори и за моята девственост — да поговорим за Юнис. — („Любимата ми тема!“) — Тази светлина от тавана ми блести в очите. Откъде се спира? И ще запазиш ли скута си топъл, докато стана.

— Ще я спра оттук. Така по-добре ли е?

— О, много по-добре! Искам да те виждам, мили, но светлините от пода ми стигат. Сега ми разкажи за Юнис. Искам не само да я познавам, но и да се любя като нея. Кажи ми всичко, което знаеш.

— Джоан, знаеш, че не мога да разказвам такива неща за една дама.

— Но аз съм Юнис, Джейк. Просто нямам спомените й. Затова ми трябва помощта ти. Юнис те обичаше, все още те обича, сигурна съм в това, защото усещам обичта й да извира от това тяло. Разкажи ми за нея. Беше ли пламенна като мен?

— Ами… — („Пъхни ръчичка под ризата му, мила. Внимавай да не го погъделичкаш.“) — Джоан, Юнис беше пламенна и страстна. В началото дори не можех да повярвам — та аз съм стар човек, а тя бе толкова млада и хубава. Но тя успя да ме накара да повярвам.

— Но ти не си стар човек, мили. Сега си дори в по-добра форма, отколкото на младини. Да, лицето ти е насечено от бръчки, но тази гранитна величественост само му придава благороден вид. Тялото ти е силно и стегнато, мускулесто. А кожата ти е гладка и еластична. Мили… дори и да се разведем по-късно, готов ли си да се ожениш за мен, за да ти родя дете? — („Ей, малката, ти направо го уби! Това не посмях да го попитам.“)

— Юнис! Джоан Юнис!

— Нямах предвид да го направим веднага, Джейк! Остават ми поне още петнайсетина плодородни години, но колкото по-скоро, толкова по-добре — жената не бива да ражда първото си дете, след като е минала четирийсетте. Но ти ще можеш да правиш деца, докато си жив. Колко деца имаш досега, Джейк?

— Три. Познаваш две от тях. И четирима внуци.

— Не говорех за тези, а за другите. Предполагам, че си оставил поне още десетина тук-там. Можеш да си го позволиш, с парите, които имаш. Та колко са тези, които не бива да се споменават?

— Джоан Юнис, това е нетактично.

— Да, никой не отговаря на подобни въпроси. Но Юнис не те ли е питала? — („Питах го и той се сконфузи. Да видим какво ще каже сега.“)

— Ами…

— Няма да кажа на никого освен на Юнис. Дори на стареца с книгата.

— Ти си една малка упорита хитруша. Мисля, че са още четири. Плюс още едно от една омъжена жена, но не съм сигурен дали не ме излъга. Три от тях издържах напълно, докато пораснаха, за четвъртото и вероятно петото не можех да си го позволя. Но никога не съм ги оставял гладни.

— И как стана това? Три прелъстени девици, които се преместиха да живеят другаде и изведнъж станаха вдовици?

— Всъщност… така беше само в един от случаите. Предложих й да се омъжи за мен, но тя отказа. По-късно си взе друг съпруг и той осинови детето. Другите две също с времето се омъжиха. Мъжът на едната узна от изповедника й — толкова по въпроса за тайната на изповедта — и трябваше да го успокоявам, с mucho dinero[1]. Мъжът на последната се оказа стерилен и избраха мен за баща. Бях невероятно изненадан. Но той предложи да скрепим всичко с договор и така и стана.

Джейк се засмя и погали стройното й тяло.

— Това е единственият случай, в който съм сигурен, че детето е мое, тъй като нито веднъж преди това не настоях да се направи кръвна проба. Но при последната тримата излязохме на разходка с яхта в морето и мъжът й ни беше нещо като придружител. А след това… Джоан Юнис, не зная дали Йохан би одобрил продължението на тази история, но… не бих искал да шокирам едно сладко момиче като теб с подробности. — („Миличка, трябва да науча това!“)

— Джейк, няма начин да шокираш Йохан. Ако е нещо неприятно, ще го спестя на Юнис. Но не оставяй историята по средата.

— Добре, мила. Та значи, те не ме използваха еднократно, за да ме захвърлят. Много пъти след това бях гост в дома им… и в леглото.

— Тройка?

— О, не го казвай така! Понякога.

— Но без повече деца?

— Имаха разрешение за четири и го осъществиха. Според мен обаче за всяко избираха различен баща. Посещавах дома им близо десет години и нито веднъж не съм спал сам. Все още ми пращат картички за Коледа, със снимки на семейството, и предполагаемата ми дъщеря прилича на майка си, не на мен. Джоан, те са улегнала брачна двойка, посветени един на друг и на своите деца, макар и малко старомодни… освен когато им потрябва донор и тогава предпочитат жив човек вместо спринцовки и болнична атмосфера.

— И как беше тя в леглото?

— Доста добра. Макар че по никакъв начин не може да се мери с Юнис, ако питаш за нея.

— Да… — („Така беше.“)

— Юнис… Юнис е най-хубавото нещо, което ми се случи в живота. Сладка като ангел и също толкова умела, без задръжки — като най-прочутата куртизанка в историята. — („Ще започна да мъркам!“)

— Джейк, аз също предпочитам старомодните начини.

— Така ли?

— Ти си постъпил много мило с онези дами, въпреки че с толкова пари си можел да се измъкнеш без проблеми! Сега ще ме отнесеш ли в леглото? Или ще вървя пеш?

— Юнис…

— Добре, ще вървим. Но побързай.

— Да, мила.

Тя скочи, улови го за ръката и в този миг интеркомът изпращя:

— Господин Соломон! Говори Рокфорд. Колата ви очаква.

— О, Божичко! — възкликна Джоан и се разплака. Джейк я прегърна през раменете и я потупа успокояващо.

— Съжалявам, скъпа.

— Джейк. Кажи им да отидат да вечерят. И да се върнат след два часа.

— Не, мила.

Тя тропна с босо краче.

— Джейк, не искам! Не искам! Това е непоносимо!

— Ти обеща — припомни й той. — Виж, мила, не съм на деветнайсет години, за да го правя на задната седалка. Имам нужда от спокойствие и време. — („О, не му вярвай, миличка! Макар че първия път бе малко изплашен.“)

Джоан само завъртя глава.

— Рокфорд? — провикна се Джейк.

— Да, сър?

— Идваме до няколко минути. Дръж реактора топъл. Отдалечи се от интеркома и подхвърли през рамо:

— Обличай се, мила.

— Няма. Ако тръгнем сега, ще трябва да ме натикаш в колата гола.

Той въздъхна и я вдигна на ръце. Сълзите й секнаха в миг и лицето й грейна от щастие. Но не остана дълго така. Той се отпусна на един стол, обърна я по корем и я шляпна по дупето. Тя извика и започна да се дърпа.

Без да я изпуска, Джейк я зашлеви още веднъж. Плесна я и от другата страна и спря, когато преброи до десет. След това я остави на пода и нареди:

— Обличай се! Веднага!

Тя потърка с ръка зачервените си места.

— Добре, Джейк.

Никой от двамата не промълви нито дума, докато не се настаниха в колата. Едва тогава тя прошепна покорно:

— Джейк? Ще ме прегърнеш ли за малко?

— Разбира се, скъпа.

— Може ли да си сваля наметалото? Искаш ли ти да го свалиш?

Той й помогна да изхлузи наметалото, тя въздъхна и се сгуши в него. След малко прошепна:

— Джейк, мили. Защо ме напляска?

Негов ред бе да въздъхне.

— Защото ме ядоса… и защото това е единственият начин да се постави една жена на мястото й, когато не слуша какво й говори мъжът. А ти не ме слушаше.

— Ясно. Мисля, че разбирам. — Тя помълча известно време, притисната към него, сетне попита: — Мили? Удрял ли си някога Юнис?

— Веднъж.

— По същата причина?

— Не съвсем. Всъщност, донякъде. Тя ме подразни. — („Погъделичках го, мила. И получих изненадата на своя живот.“)

— В такъв случай, радвам се, че нашляпа и мен. Но ще гледам повече да не те ядосвам. — („Паднал ангел, шефе. Но пък ролята ми харесва — да летя право надолу към ада.“)

— Джейк?

— Да, Юнис?

— Не исках да те карам да го правиш. Но след като вече ме нашляпа… което означава, че все пак ми обърна внимание, макар и в друг смисъл… Исках да ти кажа… — Тя се поколеба.

— Какво да ми кажеш, Юнис?

— Ами, не зная как… но мисля, че се случи.

— Кое?

— Женският оргазъм. Поне така ми се струва. Защото още не зная какво точно представлява. Но докато плачех — и ме болеше, имаш тежка ръка, господинчо, — изведнъж почувствах да ме залива топла вълна отвътре, нещо започна да нараства и накрая избухна. Това е най-добрият начин, по който мога да го опиша. Изпълни ме такова невероятно щастие, че престанах да обръщам внимание на плесниците. Та се чудя дали това е женският оргазъм?

— Откъде мога да знам, мила? Може би ти ще ми кажеш. По-късно.

— По-късно тази вечер?

— Уф, не мисля, Юнис. Още не сме вечеряли, а и съм доста изморен…

— Аз също. Но съм щастлива.

— Значи довечера ще почиваме. А когато се случи — няма да се дърпам повече, — нека го направим насаме и в спокойна атмосфера. Никакви телефони и слуги.

— Добре, миличък. Юнис може да почака. Джейк? Заради същото ли шляпна Юнис?

Той неочаквано се ухили.

— Тая сладурана ме гъделичкаше, докато не полудях. Но бяхме съвсем сами и всичко приключи добре.

— Как?

— А ти как смяташ? Представих се, както винаги, на средно ниво, Юнис, също както винаги, беше невероятна. — („Щеше да ме сцепи като диня, мила. Но и аз го исках до полуда!“)

— Така ли? Тогава някой ден и аз ще те погъделичкам, за да завършим така. Съгласен ли си?

Той потъна в размисъл.

— Опасявам се, че ще започне да ми харесва. Да те шляпам, имам предвид.

— В такъв случай по-добре да се ожениш за мен. Така поне прислугата няма да ни притеснява.

— В такъв случай най-добре да млъкнеш. Ти си Юнис — и не си Юнис. Трябва да разрешим правната страна на въпроса, преди да се заемем с такива неща.

— Пак за възрастта ми намекваш, нали? А биеш малки момичета. Садист! Прегърни ме!

[1] Много пари (исп.) — Б.пр. ↑

16.

Джейк отведе Джоан Юнис до будоара й. Уини вече я чакаше там — за неудоволствие на Джоан, която се беше надявала, че Джейк може да размисли и да се шмугне при нея.

— Здравей, Уини!

— Госпожице Джоан! Добре ли сте? Притесних се за вас!

— Разбира се, че съм добре, господин Соломон се погрижи за мен. Защо се притесни, мила?

— След всички ужасни неща, които казаха в новините, за размириците пред Съдебната палата… Видях ги с очите си. И…

— Уини, Уини! Тази кутия е предназначена за идиоти — защо въобще я гледаш? Нито за миг не съм била в опасност.

— Но изкара тежък ден, така че искам да се погрижиш добре за нея, Уини.

— Обещавам, сър!

— Аз също съм изморен, затова ще ви кажа лека нощ и ще ида да си легна. Почти не съм гладен и съм страшно изнервен.

— Джейк, мили.

— Да, Юнис?

— Не вземай хапче за сън. И хапни нещо.

— Но…

— Зная, че сега съм кълбо от нерви. Но мога да се погрижа за това — а също и за теб. Двете с Уини ще се погрижим.

Той повдигна учудено вежди и премести поглед от едната към другата.

— Сигурен съм, че всяка от вас е в състояние да го направи. Но и двете?

— Джейк, стари мръснико, ще накараш Уини да се изчерви. Не става въпрос за това. Но ние можем, нали, Уини?

— О, да, разбира се, господин Соломон.

— Хъм. Да не е придружено с кръвопролития? Или строшени кости?

— О, не, сър. Много е разпускащо.

— В момента съм готов да опитам какво ли не.

— Но първо трябва да се съблечеш… — заговори Джоан.

— Знаех си, че има уловка.

— О, Джейк. Добре, можеш да останеш по шорти. Но ние ще се съблечем, по този начин спиритуалният ефект е по-голям. Така загряваме преди нашите упражнения. Иди се преоблечи, остани по шорти и си сложи халат. Ще те чакаме в Зелената стая. Като свършим, ще хапнеш, изкъпваш се и си готов за леглото.

— Може би ще е по-добре първо да се изкъпя. Мириша като скункс.

— Миришеш си много добре. Освен това с Уини вече толкова добре контролираме телата си, че можем да изключваме обонянието по желание.

— Това е истина, господин Соломон.

— Добре, след пет минути съм при вас.

— Пет минути, Джейк.

Веднага след като Джейк Соломон излезе, Уини се обърна към нея.

— Нима ще ме накараш да се съблека гола пред него?

— Престани да се изчервяваш, миличка. Инак Джейк ще си помисли, че се опитвам да го съблазня.

— О, господин Соломон никога не би си помислил подобно нещо за теб.

— Той е мъж. Също като нашия мил доктор. Ще ми трябва помощничка, защото всичко, което искам, е да го приспя, без да пие хапчета. Бедничкият, имаше ужасен ден. Уини, той беше чудесен в съда, но по-късно ще ти разкажа за това. Ах, чакай. Днес ще имаш ли посетител?

Госпожица Джерстън се изчерви отново.

— По-късно… може би.

— Пол ще работи до късно? Прощавай — изтрий и забрави. Не е моя работа.

Червенокосата продължи да се изчервява, но отговори:

— Моята работа е и твоя, госпожице Джоан. Вярно, че аз би трябвало да се грижа за теб. Но понякога те чувствам като по-голяма сестра.

— Благодаря ти, сладка Уини. Но големите сестри не бива да нахалстват.

— Въпреки това щях да ти кажа. С Пол се разделяме.

— О, съжалявам!

— Но не и аз. Не мисля, че Пол щеше някога да се разведе заради мен. Но, виж, Боб е друга работа. А и не е женен.

— Още не. Ще се омъжиш ли за него, мила?

— Ами… не мисля, че женитбата влиза в непосредствените ми планове. Тези неща се случват неочаквано. Като гръмотевичните бури.

— Може би си права. Каквото и да се случи, моля се да е най-доброто за теб. А и „Боб“ е толкова често срещано име, че не се изкушавам да предположа кой може да е. Ако не го срещна.

— Едва ли. Той идва със сервизния асансьор и влиза в стаята ми по задния коридор. Вижда го само охраната. А те не са клюкари.

— Защото ако клюкарстват в моята къща, ще ги пратя на опашка пред касата за социални помощи. Уини, ако искаш да излезеш при Боб или някой друг, само ми кажи и ще ти осигуря ескорт.

— О… благодаря. Но това е най-безопасното място за нас, в наши дни, когато малко места са безопасни. Най-лошото, което може да се случи на Боб, е да изпадне в неловка ситуация. Не и с мен, разбира се, толкова се гордея с него.

— Точно така трябва да се чувстваш, скъпа. Като бивш мъж ще ти кажа, че това е поведението, което мъжът най-много цени у жената. Да се гордее с него. Но да побързаме, не бива да караме Джейк да ни чака.

Малко след това двете бързаха по коридора към Зелената стая, всяка загърната с къс пеньоар и боса. В последния миг Уини реши, че щом нейната господарка ще практикува йога по този начин, може и тя.

Откриха адвоката облечен с халат. Изглеждаше смутен.

— Не си ни чакал много, нали, мили? — попита Джоан. — Приготвиха ли ти ваната? Ако не са, аз ще ида да ти я напълня.

— Взех един бърз душ, преди да дойда. И хапнах малко.

— Чудесно. В такъв случай, след като приключим с упражненията, си лягаш и заспиваш. Джейк, започваме с най-обикновени неща, никакви усилия, само медитация. Контролирано дишане, от най-лесното. Вдишваш и произнасяш кратка молитва, задържаш малко, издишваш, задържаш и повтаряш. Ще се подредим в триъгълник. Можеш ли да седиш в „лотос“? Вероятно не, ако не си го практикувал.

— Юнис…

— Да, Джейк?

— Баща ми беше шивач. Седял съм на столчето му още когато бях на осем. Това ще помогне ли?

— Да, ако се чувстваш удобно. Ако ли не, тогава всяка поза, която те кара да се отпуснеш. Защото трябва да забравиш за тялото си.

— Ако клекна в шивашка поза, може и да заспя. Но каква е тази молитва?

Джоан си свали пеньоара, седна на килима в поза за медитация, с пети на бедрата и обърнати нагоре длани.

— Повтаря се това: ом мани падме хум. — („Ом мани падме хум. Трябваше да науча Джейк на това отдавна.“)

— Тази фраза ми е позната. „Перлата на лотоса“. Но какво означава за теб, Юнис?

Уини бе последвала примера на Джоан и седеше, съвсем гола, в поза „лотос“. Този път тя отговори, без да се изчерви:

— Означава всичко и нищо, господин Соломон. Всички хубави неща, които познавате — храбростта, красотата и добротата, да не пожелаваш това, което не можеш да имаш, да си щастлив с това, с което разполагаш, люлеещи се на вятъра дървета, сладки дърдорещи бебчета, когато ги гъделичкаш по петичките, и всичко, което прави живота хубав. Любовта. Тя присъства неизменно. Но не мислиш за нея, не мислиш за нищо, или поне се опитваш да не мислиш. Припяваш си молитвата и просто съществуваш — докато не осъзнаеш, че се рееш, топъл, изпълнен с доброта и отпуснат.

— Е, добре, ще опитам. — Той си съблече халата и остана само по шорти. — Джоан Юнис, кога си учила йога? Уини ли те научи?

— О, не! — побърза да отговори Уинифред. — Госпожица Джоан научи мен — тя е много по-напред по Пътя, отколкото съм аз.

(„Внимавай, шефе!“) „Бъди спокойна.“

— Джейк, човек учи какво ли не — и непрестанно забравя разни неща. Навремето играех шах, а не съм подреждал дъската от петдесет години. Много преди това се отказах да пробвам пози като „лотос“… докато Юнис не ме дари с това прекрасно младо тяло, способно на всичко. Хайде, Джейк, присъедини се към нас. Уини, ти водиш, започни веднага щом Джейк заеме позиция.

Соломон понечи да седне на пода, неочаквано спря и си свали шортите. Джоан беше доволна и го прие като знак, че най-сетне е решил да се остави изцяло на тях. Но въпреки това запази сериозно изражение. Уинифред бе втренчила поглед в пъпа си — дори и да бе забелязала постъпката на Джейк, не го показа с нищо.

— Поемаме дълбоко въздух — рече тя. — Ом мани падме хум. Ом мани падме хум. Издишаме. Ом мани падме хум. Задържаме…

(„Ом мани падме хум. Разчупихме му черупката, а, мила?“) „Млъквай! Разваляш настроението.“

— Ом мани падме хум! — повтори Соломон с глас на проповедник в катедрала. — Ом мани падме хум!

— Уини, скъпа — прошепна тихо Джоан. — Събуди се. Ще трябва да събудим и Джейк.

Миглите на червенокосата трепнаха и тя отвори очи.

— Джейк, миличък. — Джоан се наведе към него. — Юнис те вика. Събуди се поне докато те отведем в леглото. Юнис е тук, Джейк.

— Чувам те, Юнис.

— Как се чувстваш?

— Аз ли? Отпуснат. Чувствам се чудесно. Отпочинал и готов да поспя. Ей, ама наистина се получи. Но ако питате мен, беше най-обикновена самохипноза.

— Някога да съм твърдяла, че е нещо повече? Джейк, не очаквам да открия Господ Бог, като втренчвам поглед в собствения си пъп. Важното е, че има ефект и е по-добре, отколкото да тъпчеш тялото си с лекарства. А сега позволи ни с Уини да те отведем в леглото.

— И сам ще се справя.

— Разбира се, че можеш, но предпочитам да си останеш отпуснат. Позволи на нас, Джейк, нека те поглезим. Моля те.

Той се усмихна и кимна. Отведоха го в леглото, завиха го и Джоан Юнис го целуна майчински за лека нощ. Той остана изненадан, когато и Уини последва примера й, обърна се на другата страна и заспа още преди двете да излязат от стаята.

— Не си прави труда — рече Джоан на Уини, когато тя понечи да си облече пеньоара. — Това е моята къща и никой няма да се качи на втория етаж след вечеря, ако не е повикан. Освен Хюбърт, но Джейк сигурно го е пратил да спи. — Тя плъзна ръка около кръстчето на червенокосата. — Уини, вярно е, че обичам да нося всякакви тоалети, но не е ли по-приятно, когато си съвсем голичка?

— И на мен ми харесва. Но вкъщи, не навън. Винаги изгарям лошо на слънцето.

— Ами нощем? Когато бях малко момче, преди много-много години, там, където живеехме, през юли и август ставаше непоносимо горещо. Тротоарът бе толкова напечен, че ми изгаряше босите ходила. Нощем къщите бяха като пещи — не знаехме какво е климатик. Дори вентилаторът бе лукс, който повечето хора не можеха да си позволят. В онези нощи, когато не можех да заспя заради задуха, се измъквах през задната вратичка, като внимавах родителите ми да не ме чуят, и се разхождах гол в тъмното, газех из прохладната трева и оставях на лекия ветрец да гали кожата ми. Невероятно усещане!

— Сигурно наистина е било така. Но аз щях да се страхувам да не ме издебне някой.

— Тогава животът беше много по-спокоен. Бях мъж на средна възраст, когато започнах да се боя от тъмното. — Стигнаха спалнята на Юнис. — Уини, целуни ме за лека нощ и бягай при твоя възлюбен. Утре можем да поспим до късно.

— Той ще дойде чак след полунощ. Няма ли да ми разкажеш какво се случи днес?

— Но разбира се, миличка. Смятах, че бързаш. Искаш ли да се изкъпеш с мен?

— Само ако ти го искаш. Къпах се след вечеря.

— И вече си си сложила грим. Аз се къпах сутринта, но ми се струва като че е минала цяла седмица. Подуши ме и кажи дали намирисвам.

— Ухаеш много хубаво. Сочно.

— В такъв случай ще си измия зъбите, ще се изплакна на бидето, ще се изтрия под мишниците и съм готова за лягане.

— Не си вечеряла.

— Не съм гладна. Но затова пък съм много щастлива. Дали има мляко в хладилника в спалнята? И малко бисквити. Ще ми направиш ли компания? Ще седнем в леглото, ще хрупкаме бисквити и ще си бъбрим като две приятелки. За разни неща, които не мога да споделя с Джейк, след като не съм свадливият стар Йохан.

— Джоан, не мога да повярвам, че си била свадлива.

— О, да, мила, при това ужасно свадлива. Непрестанно ме измъчваха всякакви болежки и се чувствах потиснат. Но Джоан Юнис е в отлична форма и настроението върви с нея. Налей по чаша мляко и дай бисквитите, докато аз се престоря, че се къпя.

Скоро след това двете седяха в просторното легло и Джоан Юнис преразказваше в съкратен вариант събитията от деня:

— … отидохме в кабинета на съдия Мак, аз освободих колата, а милият Мак не искаше и да чуе, че ще се прибираме пеша. Дори след като онези жалки размирици се уталожиха. Тогава се качихме на неговия вертолет и отлетяхме за крайбрежната вила на Джейк. Но най-приятната част бе, когато си свалих наметалото и им позволих да зърнат, в целия му блясък, тоалета „Акапулко“, който ти ми препоръча. Направо се облещиха, миличка.

— Облещиха се?

— Точно така. Разпериха криле и взеха да обикалят в кръг, като петел, който се чуди как да направи впечатление на някоя дръпната кокошка.

— Не е било заради тоалета, а заради теб.

— И двете. Юнис Бранка е притежавала великолепно тяло и аз правя каквото е по силите ми, за да му отдам дължимото. С твоята помощ. Когато им позволих да ме целунат, и двамата почти бяха готови да ме тръшнат на килима.

— По-добре ли се целуват от доктор Гарсия?

— Не мисля, че доктор Гарсия ми показа най-добрата си целувка. Според мен той бе изненадан и смутен от присъствието на една червенокоса сестра, чието име няма да спомена. Но тези двамата бяха пийнали по няколко, задръжките им бяха отпаднали и всеки от тях се стараеше да се представи по-добре от другия. Уууф! Уини, не преувеличавам, ако Джейк не беше там, щяха да ме тръшнат на килима и да си вземат своето.

— А ти… нямаше ли да се съпротивляваш? — („Ще отговориш ли искрено, малка мръснице?“) „Кой ме научи да бъда мръсница? Някакви причини да не й казвам, Юнис?“ („Никакви. Освен ако тя не храни определени желания към теб.“) „Ами, просто си убива времето, докато й дойде приятелят.“ („Не казвай, че не съм те предупреждавала.“)

— Уини, ако бях истинска дама, щях да се вцепеня от ужас. Но няма да те лъжа. Все още не зная какво е да си жена, уповавам се само на инстинктите си. Честно казано, ако някой от тези двама сладки господа ме беше побутнал лекичко, щях да се озова на килима с вирнати крака и отворени очи. Да ме е страх? Бях готова да приема цял полк.

— Веднъж и на мен ми се случи — призна замислено Уини.

— Цял полк?!

— Не. Да ми се изредят.

— Какво пък, хайде да изтърсим трохите от чаршафите, да намалим осветлението, да се сгушим под завивките и ще разкажеш всичко подробно на кака. Лошо ли се държаха с теб?

— Не бих казала. О, мила, ето че пак се изчервявам. Изключи всички светлини освен тези на пода.

— Така по-добре ли е?

— Да.

— Сега кажи на мама.

— Ами… беше в нощта, след като завърших училище. Не бях девствена — съмнявам се да е имало девственица в нашия клас. Но ето как стана. Няколко стажанти устроиха купон в наша чест. Беше много забавно и дори вече очаквах един от тях да ме покани да се усамотим. На стажантите само едно им е на ума и когато някое момиче излиза с тях, трябва да знае, че играта скоро ще загрубее. Бяха накупили шампанско, но нямаше никаква храна. Джоан, преди това не бях пила шампанско.

— Аха! Мога да се досетя за края.

— Вече разбираш. Шампанското влиза доста лесно. А аз попрекалих с него. След това се озовах в едно легло и нещата вече вървяха. Не бях изненадана, дори се опитах да съдействам. Но всичко ми беше като в мъгла. По някое време открих, че той не е чернокос, а рижав като мен. Бях сигурна, че когато си лягах, беше с един чернокоско с мустаци. Следващия път, когато изплувах от мъглата, открих, че е плешив, и чак тогава осъзнах, че става нещо странно. Джоан, на купона имаше седем стажанти. Мисля, че всички ми се изредиха до сутринта. Не зная колко пъти. Разбрах, че нещата излизат от контрол, едва когато плешивият смени рижавия. Но не се опитах да го спра. А и… не исках да ги спирам. Как мислиш, дали не съм нимфоманка?

— Нямам представа, мила, но така се чувствах и аз днес следобед. Исках най-сетне да се случи, макар да не знаех какво точно ще усетя. Продължавай.

— Както и да е, по някое време станах и отидох в банята. В огледалото видях, че съм съвсем гола, а не помнех да съм се събличала. Не че имаше някакво значение. Върнах се в леглото и се почувствах странно самотна, след като купонът беше приключил. Само че не беше. Появи се някакъв мъж. Едва успях да го фокусирам и казах: „О, Тед! Идвай тук!“ Той легна върху мен и започна да ме люби, беше направо страхотно. Събудих се на следващия ден по обед с убийствен махмурлук. С мъка успях да седна, дрехите ми бяха прилежно сгънати на стола, а до леглото имаше поднос с термос кафе, някакви сладки и чаша, под която бе пъхната бележка. На нея пишеше: „Изпий това, преди да хапнеш. Имаш нужда от него. Демби“. Демби викаха на онзи пълничкия стажант, който бе почти плешив.

— Истински джентълмен. Освен че си пада по групови изнасилвания.

— Демби винаги е бил много мил с мен. Но ако някой ми бе казал, че ще се озова с него в леглото, щях да му се изсмея в лицето.

— Но ето, че си се озовала.

— О, да. Наистина ми стана приятно, че се е погрижил за мен, а и лекът срещу махмурлука се оказа неочаквано ефикасен. Почти ме изправи на крака. Не беше достатъчно, за да ида на дежурство, но ми стигаше да се облека и да се прибера в моята стая.

— Добре ли беше? Искам да кажа, имаше ли някакви последици?

— Абсолютно никакви. По това време вече носех имплант против забременяване. Хубавото, когато си лягаш със стажанти, е, че шансът да те заразят с нещо е много малък. Никакви проблеми. Вярно, историята се разчу, но аз не бях единствената абсолвентка, която бе легнала с мъж през тази нощ, нито това бе единственият купон. Никой не ми се подиграваше за случилото се. Но по същество това си беше групово изнасилване, а аз не направих нищо, за да го прекратя. — Тя се замисли, после добави: — Има едно нещо, което не ми дава мира. Че мога да го направя пак някой ден. Зная, че ще го направя. Затова избягвам да пия. Инак едва ли ще се сдържа.

— Но, Уини, ти си пила с мен, и то неведнъж.

— Не е същото. Ако искаш да се напия с теб — няма проблеми. Защото знам, че ще съм в безопасност. — („В безопасност! Какво ли знае тя?“) „Юнис, досега не сме правили нищо сериозно.“ („Дали не те подканя да си по-настъпателна?“) „И да е така, няма да го направя! Поне засега.“

— Уини! Уини, мила! Виж колко е часът.

— Какво? О, божичко! Минава полунощ. Аз… — Тя неочаквано се разплака.

— Закъсня ли? Той ще те почака. Сигурна съм.

— Не, не е това. Дежурен е до полунощ и ще дойде след малко. Просто не искам да те оставям сама. Сега, когато с теб съм… нали знаеш, толкова щастлива…

— Аз също, миличка. — Джоан внимателно се освободи от прегръдката й. — Но нали знаеш, че кака винаги ще е тук. Не карай приятеля си да чака. Иди се огледай в моето огледало и тръгвай.

— Ами… добре. Госпожице Джоан, толкова сте добра с мен.

— Нали те помолих да не ми казваш „госпожице Джоан“? Побързай, малката, иди да се разкрасиш. Целуни ме за лека нощ, сигурно ще захъркам още преди да си се върнала от банята. И, Уини… утре ще пропуснем упражненията.

— Но…

— Усмихни се, не съм ти счупила любимата кукла. Просто искам да поспя до късно. И без това тази нощ ще тренираш достатъчно класически пози. Ето, че пак се изчерви. Дай му и нещо от мен, но не му казвай. Хайде, целуни ме и изчезвай!

Червенокосата дружка-сестра-компаньонка Уини се наведе бавно, целуна я и стана. Джоан се престори на заспала, когато тя се върна от банята, мина през стаята и излезе.

(„Пак извади късмет, сестрице, нали?“) „Юнис, вече ти казах, не смятам да минавам на другия бряг, докато съм още девствена. Може да ми стане навик.“ („Напълно възможно, с това малко сладострастно котенце, което си пада по груповите изнасилвания. Но не говорих за нея, а за случката във вилата на Джейк.“)

„На това ли му казваш късмет? За мен беше страхотно разочарование. Исках го не по-малко от Джейк.“ („Друго имах предвид, шефе. Цикълът ми винаги е бил редовен и зная, че в момента съм на върха на своята плодовитост. И така ще е още два-три дни. Джейк ти обеща, че следващия път няма да те разочарова… а ти все още не знаеш как да се пазиш. Като онази мажоретка, за която ти разказах. Разбираш ли накъде бия? Още утре иди да ти поставят имплант. Освен ако не държиш да започнеш новия си живот напомпана.“)

„Говориш празни приказки, Юнис… всъщност не. Обещавам да направя нещо по въпроса. Утре. Само дето не ми хареса изразът «напомпана». Вярно, че за мен това ще е нещо ново, а ти вече си го преживяла. Но леля ти едва ли е седяла да те пази през цялото време, а «напомпването» се отнася за последните месеци. Бременността не потиска желанията на жената, доколкото ми е известно. Моят малък ангел Агнес беше готова да го прави дори на път за болницата, ако нямах повече здрав разум от нея. Но въпреки това обещавам да съм добричка. И да се пазя.“

(„Не се опитвам да те разубедя, Джоан. Само те предупреждавам да не стане случайно. Като с онзи палавник съдията. И Алек. Прави каквото искаш, твоя работа. Омъжи се за Джейк и забременей. Или първо забременей, а после се омъжи за него — ако тогава е по-податлив.“)

„Не бързам да се омъжвам, Юнис.“ („Така ли? Чух да му предлагаш брак поне четири пъти.“)

„Да, така е. Ако Джейк се беше съгласил, нямаше да го измамя. Но зная, че няма да го направи, преди да се реши правната страна на въпроса. Юнис, предложих на Джейк, за да удовлетворя моралните му принципи. Не ме интересува дали ще направи от мен «почтена жена», единственото, което искам, е да го вкарам в леглото. С брак или без брак.“

(„Сестрице, наивитетът ти ме изумява. Не чу ли какво каза Уини? Бракът не се планира, той просто се случва. Ето какво ще ти кажа, шефе. Омъжи се за Джейк. Направи го веднага щом се съгласи — защото беше абсолютно права, когато каза, че нито един друг мъж няма да те разбира толкова добре и да не бъде заслепен от парите ти.“)

„Така е. Какво използват момичетата в наши дни?“ („Ами, повечето си слагат импланти. Други пият хапчета, има ежедневни и месечни. Ако не желаеш и двете, все едно да започнеш игра с огъня. Лично аз никога не съм понасяла средства, които повлияват на тялото. Не съм своенравна, просто отделих малко време за четене и установих, че химикалите са опасно нещо. Тялото ми функционираше отлично, не виждах смисъл да се меся във всички тези заплетени процеси.“) „Разбирам те напълно, Юнис. Организмът е далеч по-сложна система от една голяма корпорация, а този, който ми предостави ти, е истинска скъпоценност и аз също не искам да го развалям. Но какво използваше? Въздържание?“

(„Това винаги ми е било в недостиг, миличка. О, има много други приятни неща, които можеш да правиш без опасност от забременяване — ако си готова да забравиш наученото в младежките години и да се преселиш в двайсет и първи век…“) „Чуй ме, малката, знаех и използвах всички тези методи още в горните класове на гимназията. Вече ти казах — вашето поколение не е открило секса.“ („Не ме остави да довърша, шефе. Това са мерки за краен случай. Всяко момиче, което прибягва до тях, е на път да помогне за пренаселването. Джоан, обмислих всички тези неща още когато бях на осемнайсет и получих първото си разрешително за раждане. И се спрях на най-старите методи. Поставих си мембрана. Все още ги има, всеки лекар може да я сложи. Носех я шест дни от всеки месец, защото лекарят ме предупреди, че фаловете стават точно когато я забравиш. Шефе… единственото, заради което съжалявам, че съм мъртва, е… че винаги съм искала да имам дете от теб. Може да ти се стори глупаво, защото ти беше прекалено стар, когато се срещнахме. Но щях да се опитам, ако ми беше предложил.“)

„О, миличка!“

(„Както и да е, доволна съм и с това, което имам. Ом мани падме хум. Не се опитвам да си пречистя кармата. Защото сега съм щастлива… да съм наполовина Джоан Юнис.“)

„Юнис, все още ли искаш да имаш дете от мен?“

(„Какво? Шефе, не си прави шеги с тези неща.“)

„Не се шегувам, любима.“

(„Но, шефе, за това е необходима една част от теб, която вече не съществува. Поставена е в алкохол или нещо от тоя род.“)

„Мисля, че използват формалин. Или дълбоко замразяване. Не говоря за развалината, от която се отървахме. Можем да идем там и да си вземем имплант.“

(„Имплант? Не разбирам.“)

„Юнис, да ти говори нещо името «Евгенична фондация Йохана Мюлер Шмит»?“

(„Разбира се. Пращах чек на това име всяко тримесечие.“)

„Юнис, въпреки целите, определени в устава й, единственото й истинско предназначение се указва със ситен текст някъде по-долу. Когато синът ми загина, вече бях в доста напреднала възраст. Но все още бях потентен — така показваха изследванията. Затова се ожених — мисля, че ти казвах — защото се надявах да имам друг син. Но не се получи. Този път обаче взех предпазни мерки. Оставих сперматозоиди на съхранение. В криогенния склад на фондацията има едно малко късче от Йохан. По-точно стотици милиони късчета. Предполага се, че не са мъртви, а само дълбоко заспали. За такъв имплант говорех. С инжекция. Или както го правят… Юнис, чуваш ли ме?“)

(„Разплака ме, шефе. Не може ли едно щастливо момиче да си поплаче? Отговорът е да!“)

„Още утре в такъв случай. Имаш възможност да си промениш решението в последния момент.“

(„Никога няма да си променя решението. Надявам се, че ти също.“)

„Обичам те.“

17.

На следващата сутрин Джоан откри, че Джейк е напуснал къщата, преди тя да се събуди. Беше й оставил бележка на масичката:

Скъпа Джоан Юнис,

Спах като младенец и се чувствам напълно готов за борба с дивите зверове — благодарение на теб и Уини. Предай й моите благодарности и нека да знаете, че от днес ще съм винаги на ваше разположение, когато решите да ме поканите за подобни упражнения — особено след някой тежък ден.

Днес сигурно ще закъснея — очаква ме издирване на съкровища, а по-точно на важни улики. Алек вече замина за Вашингтон по една задача. Ако ти потрябвам, търси ме чрез телефонния секретар на съдията Маккамбъл.

Инструктирах финансовия отдел да ти отпусне четиристотин хиляди долара за текущи разходи — срещу подпис и пръстов отпечатък. Това е, докато не бъде решен въпросът с твоята самоличност. В отдела естествено познават Юнис Бранка и си дават сметка, че подписът ти ще е различен.

(„Шефе, Джейк, изглежда, не знае, че имитирам твоя подпис дори по-добре от теб.“) „Никой не го знае, мила, и по-добре, защото току-виж го използвали срещу нас в съда.“

Ако ти трябват още джобни, ще изтегля от моите средства, вместо да следваме официалния път. Твоят „брат Мак“ е готов да ни съдейства във всичко, но не бива да забравяме, че аз съм само твой попечител и пълномощията ми са ограничени.

Като стана дума за „брат Мак“, помниш ли, че ти разказах една малка клюка за двамата? Тази сутрин позвъних на единия, но се обади другият, имаше малка игра с камерата, преди да разберат кой ги търси, след което разговорът протече нормално. Бях поласкан, че ме допускат в своя малък интимен свят. Вече не се съмнявам, че можем да разчитаме на тях, защото са приели проблемите ти присърце. Извинявай, ако съм се държал малко дръпнато вчера.

(„Шефе, радвам се да науча това.“) „Юнис, според мен не е наша работа какво правят Алек и Мак през свободното си време. Джейк не бива да клюкарства за тях, нито ние.“ („Не, чакай, не говорех за тях! Имах предвид думите на Джейк, че съжалява за вчерашното си поведение, което означава, че ти прощава фриволното държане. Трябва да се омъжим за него, шефе, не бива да си играем повече с чувствата му. Той е улегнал човек, със силно чувство за собственост. Макар че животът с него няма да е лесен.“)

„О, говориш глупости, Юнис! Никога не бих си играла с чувствата на Джейк. Разумен човек като него не би се безпокоил от дреболии — ако нещо го плаши, то е да не изгуби жената, която цени и обича. Ако Джейк се ожени за нас, никога няма да му дам повод да се тревожи за каквото и да било.“

Не ме чакай за вечеря, защото имам спешна работа. По-важна и неотложна от всичко, което трябваше да се свърши досега или предстои да се свърши. Така поне се надявам.

Това трябваше да е любовно писмо, но нямаше как да не спомена и други неща, затова ще те помоля, след като го прочетеш, да го скъсаш и да го хвърлиш в тоалетната. Не е случайно, че е запечатано с моя пръстов отпечатък и че го предадох на Кънингам с обещанието да поставя главата му на тепсия, ако не стигне лично до теб. Всъщност Кънингам започва да ми харесва — той е типичен „честен крадец“.

Изпращам ти цялата си обич и най-дългата целувка на този свят — има предостатъчно от нея, че да откъснеш едно парче и да го дадеш на Уини. Тя е очарователно момиче и се радвам, че се грижи така за теб.

Дж.

(„Дъртият му пръч. Джоан, забеляза ли, че не пропусна да спомене и Уини, въпреки че уж хвали само нас.“) „Тя ще трябва да се нареди на опашка!“ („Май ревнуваме, а?“) „Не, но повтарям — преди това ще го скалпирам. За Бога, Юнис — вчера почти ми беше вързан в кърпа, а изгубих целия следобед. И какво получих накрая — шляпане по дупето. Наистина се надявам, че довечера ще се прибере.“ („Дори да си дойде, има три препятствия, сестрице.“) „Три?“ („Хюбърт… Уини… и имплантът. Нали не смяташ да се измъкнеш от обещанието да ти родя дете, като позволиш на Джейк да те изпревари?“) „Разбира се, че не, малко глупаче. Справял съм се с далеч по-заплетени интриги още преди да се е родила баба ти. Хъм, ще ни трябват пари.“

(„Джейк ти каза как да получиш каквото ти е необходимо.“) „Да, разбира се — срещу моя и неговия подпис. Юнис, любов моя, готов съм да се обзаложа, че никога не си давала подкуп.“ („Ами… не и с пари.“) „Не ми казвай, нека позная. Но днес са ми нужни легални средства от законен източник. Ела, малка шпионке, ще ти покажа нещо, което дори моята секретарка — едно сладко момиче на име Юнис, помниш ли я? — не знаеше.“

(„Шефе, да не говориш за тайния сейф в банята?“) „А? Откъде знаеш за това?“ („Нали каза, че съм шпионка?“) „И комбинацията ли ти е известна? Всъщност защо ли питам? Сигурно можеш сама да я изровиш в ума ми.“ („Шефе, миличък, вече трябва да си разбрал, че не зная нищо от това, което е в ума ти, докато не си го помислиш, също както и ти за мен. Но ако трябва да отворя сейфа, предполагам, бих започнала с рождената дата на майка ти.“)

Джоан въздъхна.

„Толкова по въпроса за тайните. Добре, да проверим дали не са ни обрали.“

Тя влезе в банята, заключи вратата, извади купчината кърпи от долното шкафче, отмести задната стена и отзад се показа вратичката на сейфа. „Мислиш ли, че рождената дата на майка ми ще го отвори?“ („Да, но първо бих включила соларните лампи над масажната маса и бих пуснала водата.“) „Човек вече не може да се усамоти дори в собствената си баня! Миличка, наистина ли си подкупила някой със сладкото си задниче?“ („Не точно. По-скоро нанесох известни поправки в една ситуация. Хайде да проверим какво има вътре.“)

Джоан отвори сейфа. Вътре имаше достатъчно голяма сума, за да накара да подскочат веждите на банков ревизор. Джоан остави писмото, взе две пачки, пъхна ги в тоалетната чантичка, затвори сейфа, изключи соларните лампи, спря водата, завъртя циферблата, постави задната стеничка на шкафа на мястото й и прибра кърпите. Когато приключи, натисна копчето на интеркома и каза в микрофончето:

— О’Нийл?

— Да, госпожице Смит?

— След трийсет минути колата ми да е готова, с шофьор и две Пушкала.

Последва кратка пауза.

— Хъм, госпожице Смит? Господин Соломон, изглежда, е забравил да ни предупреди, че се готвите да излизате.

— По една съвсем обяснима причина. Той не знае за това. Спомена ли, че вече не съм под съдебно попечителство? Или може би го знаеш от друг източник?

— Госпожице Смит, трябва да го науча от официален източник.

— Разбирам. В такъв случай току-що го научи от мен. Официално.

— Да, госпожице.

— Не изглеждаш доволен, О’Нийл. Защо не се подсигуриш? Би могъл например да позвъниш на съдията Маккамбъл.

— Ами да, разбира се.

— Ще го направиш ли, О’Нийл?

— Нещо не ви разбрах, госпожице Смит. Не ми ли казахте, че трябва да го направя?

— Разговорът ни записва ли се?

— Разбира се, госпожице. Винаги записвам заповедите.

— В такъв случай пусни записа отначало и сам ще си отговориш на въпроса. Но преди това — от колко време работиш за мен, О’Нийл?

— Седемнайсет години, госпожице. Последните девет като главен иконом.

— Седемнайсет години, два месеца и няколко дни. Не стига за максимална пенсия, но е дълга, трудна и вярна служба. Можеш да се пенсионираш още днес, О’Нийл, с пълно заплащане и благодарности за службата. А сега, ако обичаш, прослушай отново записа, а аз ще почакам.

— Моите извинения, госпожице Смит, май е време да си проверя слуха. Вие ми казахте, че „бих могъл“ да се обадя на съдията Маккамбъл.

— Точно така. Казах и го потвърждавам — ако желаеш.

— Хъм, госпожице Смит, не виждам накъде води този разговор.

— Помисли и ще се досетиш сам. Е, ще се пенсионираш ли днес? Ако е така, прати ми Ментон, трябва да поговоря с него.

— Госпожице Смит, нямам никакво желание да се пенсионирам.

— Наистина? Останах с впечатлението, че си търсиш друга работа. Може би при господин Соломон? В случай че съм познала, не бих искала да ти заставам на пътя. Пенсия с максимален размер, О’Нийл.

— Госпожице Смит, работата тук ми харесва.

— Радвам се да го чуя. Надявам се, че ще останеш още дълги години. О’Нийл, досега обсъждал ли си с когото и да било кога излизам и кога се прибирам?

— Само по ваше нареждане, госпожице. Което винаги пазя на запис.

— Чудесно. Сега изтрий този запис, а аз ще почакам.

След малко чу гласа му:

— Изтрит е, госпожице Смит.

— Чудесно. Да започнем отначало. О’Нийл, обажда се госпожица Йохан Себастиан Бах Смит. След трийсет минути колата да е готова, с шофьор и две Пушкала.

— Ще бъде готова, госпожице Смит.

— Благодаря. Излизам на пазар. Госпожа О’Нийл дали ще иска да й купя нещо?

— Много мило от ваша страна, госпожице Смит. Но не мисля. Все пак бих могъл да я попитам.

— Ако го направиш, държа да споменеш само, че ще излиза колата. Нека напише списък, а Фред и Малчо ще се погрижат за него.

(„Шефе, направо му изкара акъла. Приятно ли ти беше?“) „Юнис, не е никак лесно да управляваш феодално царство насред излязла от контрол демокрация. Когато Йохан казваше «жаба», всички подскачаха — най-вече охраната. О’Нийл трябва да знае, че Йохан е все още тук и че никой — дори скъпият Джейк — не може да се меси в решенията му. Освен ако не се ожени за нас. Тогава ще бъда сладката женичка и ще му оставя да взема всички решения.“ („Чакам с нетърпение този ден!“) „Може и да настъпи, миличка. Кажи ми, ти слушаше ли Джо?“ („Ами… никога не съм му противоречала открито. Което значи, че съм го слушала. Е, понякога послъгвах или премълчавах.“) „Значи и аз ще правя като теб. Най-добре е да оставиш на мъжа да взема решения… които преди това неусетно си му подшушнала.“

Джоан по-скоро почувства, отколкото чу кикота.

(„Шефе, това прозвуча като рецепта за идеалния брак.“)

„Май започвам да се чувствам като истинска жена. Само че е различно. Какво ще си облечем?“

Джоан се спря на тясна кърпа за гърдите, пола до коляно и прозрачно наметало с качулка, плюс сандали с ниски токчета, всичко това в пастелни тонове. Беше готова само за трийсет минути.

„Как е лицето ни, Юнис?“ („Става за пазаруване. Няма нужда да викаме Уини, нека се наспи.“) „Да, по-добре да не я безпокоим, току-виж поискала да дойде с нас. Да вървим, миличка — предстои ни да счупим двехилядигодишен рекорд без помощта на Светия Дух.“ („Не богохулствай, шефе!“) „Само се шегувах, Юнис. Ти нали си християнка? Или дзенбудистка? Хиндуистка?“

(„Нито едно от изброените, шефе. Просто използвам някои полезни спиритуални дисциплини. Но човек не бива да си прави майтап със светите неща.“) „Дори наум? Да не би да ми казваш, че не мога да мисля? Ако можех, щях да те напляскам.“ („О, можеш да ми говориш каквото пожелаеш, шефе. Само не го казвай на глас.“)

„Няма, обещавам. Престани да ме дъвчеш. А сега да вървим.“ („Да!“)

Тя взе парадния асансьор до подземния гараж. О’Нийл — вече я очакваше — й козирува.

— Колата е готова, госпожице Смит — с двама шофьори и двама души охрана.

— Защо двама шофьори?

— Ами, днес е дежурен Финчли. Но Дабровски се заяде с мен. Каза, че бил по-старши от Финчли. Искате ли да уредя въпроса?

— Не искам, а трябва. Всъщност по-добре остави на мен.

— Да, госпожице.

Той я придружи до колата. Двата екипа вече бяха строени отпред и й отдадоха чест. Тя им се усмихна.

— Добро утро, приятели. Радвам се, че ви намирам в добро здраве. Доста време мина.

— Така е, госпожице Смит — отвърна Дабровски. — Ние също се радваме, че изглеждате толкова добре.

— Благодаря. — Тя плъзна поглед по лицата им. — Има едно нещо, което не са ми казвали. Става въпрос за трагедията, която предизвика всички последващи събития. Кои от вас бяха дежурни в нощта, когато е била убита госпожа Бранка?

Настъпи продължителна пауза. После О’Нийл отговори:

— Финчли и Малчо бяха на работа в онази нощ, госпожице Смит.

— В такъв случай искам да им благодаря. От мое име и от името на госпожа Бранка. Макар да не се съмнявам, че Дабровски и Фред щяха да действат също толкова своевременно и храбро. — Тя погледна първо Финчли, после Малчо, усмихна се за миг и отново стана сериозна. — Кой от вас отмъсти за Юнис? Или действахте заедно?

— Малчо го докопа, госпожо… госпожице Смит — отвърна Финчли. — С голи ръце, един удар. Строши му врата.

Тя се обърна към Малчо — двуметров корпус, помещаващ черна и мрачна душа, сто и двайсет килограма внезапна смърт, някогашен проповедник.

— Малчо, благодаря ти от дъното на душата си… заради Юнис Бранка. — („И аз му благодаря, шефе! Не знаех тези неща. Била съм вече мъртва, когато се е отворила вратата на асансьора.“) — Ако тя беше тук, щеше да ти благодари не само заради себе си, но и заради другите момичета, които този тип не е успял да убие. Радвам се, че си го довършил бързо. Ако го бяха пратили на съд, досега да се е измъкнал. И да го прави отново.

Малчо помълча, сетне промърмори:

— Госпожице… Финчли също участва. Халоса го веднъж. Не зная кой от нас…

— Това няма значение. Всеки от четиримата щеше да защити госпожа Бранка с живота си. Как бих искала това да не се бе случило и тя да беше изчакала в апартамента, докато не пристигнете! Зная, че бихте предпочели да видите мъртъв стария Йохан, но не и това прекрасно създание. Бъдете сигурни, че се чувствам по същия начин. Малчо, ще се помолиш ли за душата й тази вечер? От мое име? Не ме бива много в молитвите. — („По дяволите, шефе, разплака ме.“) „Повтаряй си Ом мани падме… Правя го заради Малчо. Той все още се кори за непоправимото.“

— Обещавам, госпожице. Моля се всяка вечер. Макар че госпожа Бранка не се нуждае от това — сигурен съм, че е отишла право в Рая. — („И така стана, шефе. Но не по начина, по който си мисли Малчо.“) „Ще го запазим в тайна. Достатъчно ли казах?“ („Мисля, че да.“)

— Благодаря ти, Малчо. Този път от мое име. — Тя се обърна към иконома. — О’Нийл, искам да отида до търговския център „Гимбъл“.

— Разбира се, госпожице Смит. Финчли, сядай зад волана. Две Пушкала отпред. — О’Нийл й помогна да се настани отзад и затвори. Бронираната врата щракна и колата излезе на улицата. („Джоан, какво ти е притрябвало от «Гимбъл»?“) „Това беше шега. Юнис, откъде си купуваше дрехите? Ти беше най-добре облеченото момиче в града.“

(„Защото миличкият Джо се грижеше за тоалетите ми. Не бива да пазаруваш там, където съм ходила аз.“) „Не разбирам защо.“ („Не казвам, че не можеш, а че не бива. Вярно е, че нямах възможност да си позволя стилни парцалки, но знам къде се продават. Като стана дума, има два такива магазина и в «Гимбъл».“) „Значи там и отиваме.“

— Финчли?

— Да, госпожице?

— Толкова съм заета с разни неща, че забравих да ти кажа за още една отбивка. Моля те, остави ни с Малчо на временния паркинг, където Щатска пресича Главната.

— Да, госпожице.

— И Малчо да поддържа постоянна връзка с теб. Имаше ли паркинг наблизо? Не съм била там от две години.

— Две години и седем месеца, госпожице Смит. Наистина ли не искате да ви придружат и двете Пушкала?

— Не, единият ще остане при колата. За да те пази, в случай че се наложи да излезеш.

— Не бива да се безпокоите за мен, госпожице Смит.

— А ти недей да спориш. Нямаше да си толкова самоуверен, ако бях старият Йохан Смит. Нека те уверя, че госпожица Йохан Смит също има отровни зъби. Предай на другите.

Чу го да се смее.

— Разбира се, госпожице Смит.

Колата спря и Джоан си нагласи воала, за да не се вижда лицето й. Малчо отключи вратата отвън и й подаде ръка. На многолюдната централна улица тя изведнъж се почувства беззащитна… ако не беше купчината мускули до нея.

— Малчо, търсим номер 1307 — можеш ли да ми помогнеш? — Целта й бе да го накара да се почувства полезен. Джоан много добре знаеше къде се намира кооперация „Робъртс“, тъй като я притежаваше.

— О, разбира се, госпожице… с числата се оправям доста добре. И с буквите също. Виж, думите малко ме затрудняват.

— Да вървим тогава. Малчо, сетих се нещо. А как се справяше с предишната си професия? Нали е трябвало да четеш Библията?

— Без проблем. Използвах говорещи книги. Що се отнася до Библията — запомнил съм я дума по дума.

— Имаш забележителна памет. Ще ми се да можех да кажа същото за моята.

— Всичко е въпрос на търпение. Заех се да изучавам Книгата още докато бях в затвора. — Помисли малко и добави: — Понякога си мисля, че трябва да се науча да чета. Но все не намирам време. — („Бедничкият, сигурно си няма добра учителка.“) „Не се меси във вече изградена организация, Юнис, той е намерил своята ниша.“

— Тази трябва да е, госпожице. Едно, три, нула, седем.

— Благодаря, Малчо.

На входа не й поискаха документи или пропуск, нито тя предложи такива, а и нямаше. Но портиерът забеляза, че униформата на Малчо е досущ като неговата, и ги пропусна без въпроси. Джоан го дари с лека усмивка, отбеляза си мислено, че охраната на сградата трябва да се затегне — пазачът трябваше да поиска и преснима личната карта на Малчо и номера на значката му. („Шефе, не е лесно да се оправяш с толкова много хора, вероятно е свикнал да се осланя на преценката си.“) „Виж кой го казва! Ако блокът, в който живееше ти, разполагаше с по-сигурна охрана, никога нямаше да те нападнат. Щом не можем да спрем насилието на улицата, поне да се опитаме да не го допускаме в домовете си.“

На дванайсетия етаж спряха пред вратата на апартамент, с надпис „Евгенична фондация Йохана Мюлер Шмит, д-р Х. С. Олсън — директор, моля позвънете и изчакайте“. Друг пазач ги пусна вътре и се върна към прекъснатото четене на комикс. Джоан със задоволство отбеляза, че в чакалнята има солиден брой жени и семейни двойки. В последното си писмо до Олсън Йохан бе настоял фондацията да се заеме с осигуряването на по-голям брой анонимни донори на получили разрешително за раждане жени и това очевидно бе оказало благоприятен ефект.

— Малчо, почакай ме тук — каза Джоан и се приближи към бюрото, зад което седеше намръщен чиновник. Не без усилие успя да му привлече вниманието.

— Какво има, госпожо? Ако става въпрос за подаване на молба, вземете формуляр и попълнете данните. Ще ви повикат, когато ви дойде времето.

— Искам да видя директора. Доктор Олсън.

— Доктор Олсън не приема без предварителна уговорка. Кажете ми името си и за какво се касае и може би секретарката му ще ви уреди среща.

Тя се наведе към бюрото и заговори по-тихо:

— Наложително е да го видя. Кажете му, че съпругът ми е узнал.

Чиновникът я погледна стреснато.

— Името ви?

— Не ставайте глупав. Просто му предайте.

— Хъм… почакайте тук. — Той изчезна през вратата отзад.

Джоан почака. След удивително кратко време чиновникът се подаде от една странична врата, махна й да го последва и я преведе по коридора, покрай врата с надпис „Директор — не влизай“ и до друга врата, на която висеше табелка „Секретарка на директора — позвъни и изчакай“. Тук чиновникът я предаде на една жена, която напомняше на Джоан учителката на Йохан в трети клас — както по външен вид, така и заради властните си маниери. Жената попита с леден глас:

— Какви са тези глупости? Всъщност защо първо не ми покажете някакъв документ за самоличност? — („Шефе, удар с три пръста в слънчевия сплит и после кажи, че е припаднала!“) „Първо ще опитаме по моя начин.“

Джоан отговори с още по-леден глас:

— Няма да стане, госпожице Пъркинс. Защо според вас нося воал? Ще ме пуснете ли при директора? Или да извикам полиция и журналисти?

Госпожица Пъркинс я погледна слисано, стана иззад стенобюрото и влезе в кабинета отзад, малко след това се появи и каза:

— Заповядайте.

Олсън не се изправи, когато Джоан влезе. Посрещна я с думите:

— Госпожо, избрали сте доста необичаен начин да ми привлечете вниманието. За какво става въпрос?

— Докторе, не предлагате ли на дамите да седнат?

— Разбира се. Когато са дами. А случаят тук не е такъв. Говори, инак ще накарам да те изгонят. — („Шефе, видя ли как поглежда към интеркома? Онази дърта чанта в съседната стая записва всяка дума.“) „Досетих се, Джоан. Затова ще внимаваме какво казваме.“

Джоан пристъпи към бюрото на доктора и повдигна воала.

Изражението на Олсън се смени от досада в смаяно разпознаване. Джоан Юнис се пресегна през бюрото и изключи интеркома. След това каза тихо:

— Тук има ли друго записващо устройство? Стаята звукоизолирана ли е? Ами вратата?

— Госпожице…

— „Госпожице“ е напълно достатъчно. Е, сега ще ми предложите ли да седна? Или да си вървя — и да се върна с адвоката?

— Но моля ви, госпожице… седнете.

— Благодаря. — Джоан почака, докато докторът заобиколи бюрото и й помогна да се настани във фотьойла. — Да чуем останалото. Питах дали можем да разчитаме на усамотение? Ако не е така, искам да го знам още сега… защото рано или късно ще го науча и ще предприема съответните мерки.

— Никой не ни подслушва — увери я той. — Само за момент. — Стана, отиде до вратата и я заключи. — Вече съм изцяло на ваше разположение.

— Първо — получавахте ли тримесечните чекове по времето, когато бях в болница?

— Ами… да ви призная, в началото чековете спряха да пристигат. Чаках шест седмици, сетне написах писмо на господин Соломон и му обясних положението. Изглежда, той е проверил фактите и скоро след това получихме чекове за две тримесечия и писмо да продължаваме работата според предварителната уговорка. Има ли някакви проблеми?

— Не, докторе. Фондацията може да разчита на моята подкрепа и за в бъдеще. Нека добавя, че Управителният съвет като цяло е доволен от вашата работа.

— Радвам се да го чуя. Затова ли дойдохте днес? За да ми го кажете лично?

— Не, докторе. Ето, че стигаме до съществената част. Сигурен ли сте, че никой не може да ни чуе? Нека само поясня, че отговорът е далеч по-важен за вас, отколкото за мен.

— Госпожице ъъъ… сигурен съм, госпожице.

— Добре. Сега искам да слезете в хранилището, да вземете материала на донор 551-20-0052 и да ме оплодите с него. Незабавно.

На лицето на доктора се изписа удивление. Но той успя да възвърне професионалното си самообладание и заяви:

— Госпожице… това е невъзможно.

— Защо? Основната цел на този институт, доколкото си спомням от устава, е да осигурява сперма от донори на получили разрешително жени — само срещу молба, без заплащане и без това да става достояние на обществото. Точно това искам и аз. Ако преди това трябва да ме прегледате или изследвате, аз съм на ваше разположение. Ако ви интересува дали това тяло притежава разрешително за раждане, мога да ви уверя, че има. Какъв е проблемът? Или е необходимо повече време, за да се подготви дарителският материал?

— О, не, можем да затоплим спермата и да възстановим жизнеспособността й само за трийсет минути.

— В такъв случай да го направим след трийсет минути.

— Но, госпожице… давате ли си сметка какви последствия може да има това за мен?

— Какви?

— Ами… аз също следя новините. Иначе как щях да ви позная? Доколкото знам, все още стои неразрешен въпросът с вашата идентичност…

— О, това ли? — Джоан махна с ръка. — Докторе, залагате ли на конни състезания?

— Какво? Да, и не е тайна за никого. Защо?

— Ако наистина няма начин някой да чуе или разбере за този разговор, следователно и няма откъде да възникнат проблеми. Но в живота на всеки човек настъпва момент, когато той е принуден да залага. За вас този момент настъпи сега. Можете да заложите на сигурен кон и да спечелите. Или да загубите. Както знаете, останалите членове на Управителния съвет са само марионетки. Аз съм Фондацията. Нека предскажа какво може да се случи. Съвсем скоро въпросът с идентичността ще бъде решен и истинският Йохан Себастиан Бах Смит ще се върне на мястото си. Още в този момент финансирането на тази фондация може да бъде удвоено, също както и заплатата на нейния директор. Ако заложите на правилния кон, този директор ще сте вие. В противен случай ще останете без работа.

— Заплашвате ли ме?

— Не. Само предсказвам. Старият Йохан Себастиан Бах Смит беше седмият син на седми син, роден с шапчица на главата, и притежаваше дарбата да вижда в бъдещето. На който и кон да заложите, финансирането ще бъде удвоено. Но само ние двамата ще знаем какво е станало днес.

— Хъм… има някои необходими изисквания, които трябва да се спазят. Вярно е, че аз издавам разрешението за спермодаряване, но съществуват официални документи, формуляри и протоколи, който трябва да се попълнят.

— Никакви документи — отсече Джоан. — Просто го направете, а след това си слагам воала и си тръгвам.

— Но, госпожице… аз не извършвам процедурата сам. Имаме друг лекар за това, работи в екип със сестра. Те ще се учудят, че не водим документация.

— Никакви сестри. Никакви асистенти. Вие лично, докторе. Ако не се лъжа, бяхте специалист по генетика и евгеника. Или ще го направите… или ще реша, че не сте достатъчно подготвен, за да ръководите този институт — доста неприятен факт за Управителния съвет. Освен това държа да сляза с вас и да проверя лично номера на семенната течност… и да не се отделям от вас, докато не я имплантирате в мен. Разбираме ли се, или не?

Докторът въздъхна.

— А някога си мислех, че да си общопрактикуващ лекар е далеч по-трудно! Няма начин да сме сигурни дали след извършване на процедурата ще забременеете.

— Ако не стане, ще се върна отново след двайсет и осем дни. Докторе, престанете да ме разтакавате. Или заложете на друг кон и аз ще си тръгна. Без да се сърдим, нито сега, нито по-късно. Само не забравяйте предсказанието. — Тя се надигна. „Е, Юнис, той ще скочи ли?“ („Не съм сигурна, скъпа. Бас държа, че е свикнал да си има работа със своенравни жени. Този е труден за разгадаване.“)

Олсън внезапно се изправи.

— Ще ви трябва топлоизолиращ костюм.

— Хубаво.

— Хем с него ще сте покрита напълно. Тук имам един, за специални пациенти.

След четирийсет минути доктор Олсън каза:

— Постойте още малко така. Трябва да поставя „датска тапа“ — това е специален гумен песар на шийката, който задържа спермения материал на място.

— Защо, докторе? Мислех, че тези неща се използват като контрацептиви.

— Обикновено да. Някои наши клиенти ги предпочитат, тъй като не желаят да забременеят от друг източник, след като сме въвели материала. Но във вашия случай предназначението на тази временна бариера е да подсигури процеса на забременяване. Да даде на малките плувци шанс да стигнат целта и да не позволи течението да ги отнесе — разбирате ли? Да останат на място до някое време утре — или по-късно, няма значение. Знаете ли как да го махнете?

— Ако не мога, ще ви се обадя.

— Стига да пожелаете. В случай че не пропуснете следващия си цикъл, ще опитаме отново след четири седмици. — Доктор Олсън свали подложките за крака и й подаде ръка. Тя се изправи и полата й се спусна на място. Беше едновременно развълнувана и щастлива. „Направихме го, Юнис!“ („Да, шефе. Любими мой.“)

Доктор Олсън вдигна наметалото и я загърна през раменете.

— Докторе — рече тя, — не се безпокойте за коня… и за надбягването.

На устните му трепна измъчена усмивка.

— Въобще не се безпокоях. И мога ли да кажа защо?

— Ако обичате.

— Хъм… ако си спомняте, срещал съм се с Йохан Смит — с господин Йохан Смит… при други обстоятелства.

— Осемнайсет срещи, ако не ме лъже паметта, включително събеседването с доктор Ендрюс, когато той ви посочи за свой наследник.

— Да, госпожице Смит. Никога няма да забравя това събеседване. Това, което исках да кажа, е, че докато все още съществуват някои юридически затруднения относно признаването на вашата личност, що се отнася до мен, този въпрос е решен. Не мисля, че която и да било млада жена би могла да имитира по-добре властната натура на господин Йохан Смит и да постига, каквото си е наумила.

— О, миличкият!

— Моля?

— Доктор Олсън, не е никак лесно да свикна с тази смяна на пола. Казвате, че успяхте без проблем да разпознаете Йохан Смит зад лицето, което притежавам сега. Но, за Бога, трябва да придобия маниери, които да съответстват на външния ми вид. Надявам се след три седмици да ви се обадя с добра новина и тогава ще се уверите колко съм напреднала. Елате на чай. Ще обсъдим работата на Фондацията и разширяването на дейността.

— Госпожице Смит, за мен ще е чест да ви посетя винаги, когато пожелаете. По каквато и да било причина. Или без такава.

(„Ще го целунеш ли сега?“) „Юнис, не можеш ли поне с един човек да не интимничиш?“ („Не знам, никога не съм опитвала. Ах, не се дърпай, той беше същинско агънце.“) „А сега ти бъди агънце и да си тръгваме.“

Джоан позволи на доктора да я загърне с наметалото — така имаше възможност да го допусне по-близо до себе си. Обърна лицето си към него, облиза устни и му се усмихна.

По изражението му личеше, че е готов да рискува. Тя не се дръпна, когато устните им се срещнаха — но и не го прегърна, остана в тази неловка поза, сякаш бе изненадана, преди да се поддаде на порива. („Сестрице! Не му позволявай да ни опъне на масата — нека използваме дивана в неговия кабинет.“) „Нито едното, нито другото, Юнис — успокой се.“

Джоан се откъсна тръпнеща от него.

— Благодаря ви, докторе. Сам се убедихте, че мога да бъда добро момиче, когато се старая. Как да се върна в чакалнята, без да минавам покрай госпожица Пъркинс? — И си сложи воала.

18.

Само след няколко минути Малчо я отведе при колата, настани я на задната седалка и затвори вратата.

— Към „Гимбъл“ ли, госпожице Смит?

— Ако обичаш, Финчли.

Щом се озоваха в търговския център, Джоан помоли Фред да я отведе в „Мадам Помпадур“. Фактът, че разполага с лична охрана, веднага й осигури вниманието на управителя, който, макар да не съответстваше по пол на мадам Помпадур, спокойно можеше да мине за нейна посестрима, ако се съдеше по прическата, маниерите и жестовете. „Юнис, сигурна ли си, че сме на подходящото място?“ („Разбира се, шефе — почакай само да видиш цените.“)

— С какво мога да ви бъда полезен, мадам?

— Имате ли зала за демонстрации?

— Но, разбира се, мадам. Ако бъдете така добра да минете през чакалнята…

— Охраната остава с мен.

Управителят леко се нацупи.

— Както пожелае мадам. Бихте ли ме последвали насам…

Малко след това Джоан седеше пред малък демонстрационен подиум. Фред бе застанал зад нея. Тук бе доста топло, тя разкопча наметалото и отметна качулката, но не свали воала. Бръкна в чантата си и извади едно листче.

— Имате ли модел, който да доближава тези мерки?

Управителят надзърна в листчето и отбеляза височината, теглото, раменете, бюста, талията и краката.

— Точно тези ли, мадам?

— Да. Но ето още един списък, ако не можете да намерите съответствие на този. Това е за една приятелка — искам да й купя някои хубави неща. Тя е червенокоса, със светла кожа и зелени очи.

— Не виждам проблем, мадам. Но във вашия случай позволете да ви препоръчам Шарлот, която може да ви даде някои полезни препоръки и да изработи по поръчка…

— Не е нужно. Ще купя готови неща. Ако купя нещо.

— Както мадам желае. Мога ли да попитам нещо? Мадам ще запази ли косата си в този вид?

— Ако нося перука, ще е в същия цвят, имайте го предвид. „Юнис, да си купя ли перука?“ („Търпение, скъпа, остави косата ти да порасте. Перуките са трудни за поддръжка. И никога не миришат на чисто.“) „Значи отпадат от списъка.“ („Умничкият ми шеф. Сапун и вода са най-големият афродизиак.“) „Подкрепям мнението ти. Винаги съм харесвал едно момиче да мирише на момиче.“ („Заложено е в природата, скъпа.“)

— Косата на мадам има прекрасен цвят. А сега, тъй като мадам подчерта, че времето й е ценно, ще позволи ли да проверя кредитната й карта, докато подготвям два модела?

(„Шефе, внимавай!“) „Тези не ми минават, бебче.“

— Използвам кредитни карти с няколко различни имена. Като Маккинли, Франклин и Грант. А също и Кливланд[1]. — Джоан бръкна в чантата си и извади пачка банкноти. — Кредитната карта на бедняка.

Управителят видимо потрепери.

— О, Божичко, нашите клиенти никога не плащат в брой!

— Наречете ме старомодна.

Управителят отново я погледна нацупено.

— Не е необходимо. Щом мадам не желае да използва кредитната си карта, това е нейно право. Във всеки момент можем да й открием лична сметка при нас. Ако само ми предоставите личната си карта…

— Момент. Можете ли да четете ситен текст? — Джоан посочи надписа под портрета на президент Маккинли. — „Тази банкнота е законно платежно средство за всички задължения, обществени и лични.“ Не желая да ме вкарвате в компютъра. Ще платя в брой.

— Но, мадам, ние нямаме политика да приемаме в брой.

— Е, какво пък, не бих желала да ви притеснявам. Фред?

— Да, госпожице?

— Отведи ме в „Ла Ботик“.

Управителят я погледна ужасен.

— Моля ви, мадам! Сигурен съм, че може да се уреди нещо. Само за момент, докато разговарям с нашия счетоводител. — И изхвърча навън, без да чака отговор.

(„Шефе, миличък, защо е цялата тази шумотевица? Купувала съм безброй неща на твоята сметка за лични разходи. Джейк каза, че мога да я използвам.“) „Юнис, намразих тези тъпи машини от деня, в който една от тях ми изплю обратно картата. Но днес не е денят, в който ще обявим открито кои сме. По-късно, след като се уредят нещата в съда, можем да си извадим сметка на някое име, Сюзън Джонс например, и да я използваме в подобни случаи. Ако въобще изляза пак на пазар. Всичко това е толкова досадно.“ („О, напротив, толкова е забавно! Но запомни — мое ще е окончателното решение, докато не научиш някои неща за дамските тоалети.“) „Добре, добре, малката. Щастлива ли си, миличка?“ („Ужасно щастлива, шефе. Ще си родим твоето бебче.“) „Само не ми подсмърчай от умиление.“ („Не зная кой подсмърча — май си ти.“) „И двете ще подсмърчаме, когато му дойде времето.“

Управителят се появи, със сияеща усмивка.

— Мадам! Нашият счетоводител каза, че няма никакъв проблем да се плаща в брой!

— Върховният съд ужасно ще се зарадва на тази вест.

— Какво? О! Мадам се шегува! Разбира се, има обслужваща такса от десет процента…

— Фред. „Ла Ботик“.

— Моля ви, мадам! Изберете си каквото пожелаете, аз ще го платя от личната си сметка, а вие само ще ми възстановите разходите. За мен ще е чест. („Внимавай, шефе, този очаква тлъст бакшиш.“) „Ще го получи, ако останем доволни. Не бери грижа за парите, Юнис — каквото и да правим, не можем да ги похарчим всичките.“ („Добре, но въпреки това ще купуваме само неща, които ни харесват.“)

През следващите два часа Джоан похарчи известна сума — остана изумена от това колко са скъпи дамските тоалети. Все пак се постара да загърби предишните си представи и да се вслушва само във вътрешния си глас. („Не това, сестрице, изглежда добре, но мъжете няма да го харесат.“) „А за това какво ще кажеш, Юнис?“ („Може би. Нека се разходи с него по подиума. Тъкмо ще й видим крачката.“)

„А, ето я и «Уини». Това момиче естествено червенокосо ли е?“ („Вероятно е с перука, но няма значение, след като има размерите на нашата Уини. Виж, това ще й стои добре. Попитай дали имат нещо още по-оскъдно.“)

— А-а, господин дю Вал? Да имате нещо по-екзотично и съвсем оскъдно за червенокосата? Може би в зелено. Интимен подарък за булката. — („За булката?“) „Нека си мисли, че го вземам за булка, Юнис, а не за моята възлюбена.“ („Кой дава пукната пара какво си мисли този?“)

— Какво ще кажете за малки бикини със скъпоценни камъни? Изумруди?

— Не бих искала да оберат булката в брачната й нощ. Нито да й купя нещо по-скъпо от това, което може да си позволи младоженецът. Ще е проява на лош вкус.

— Ах, но това са синтетични изумруди. Красиви са, но на съвсем разумна цена. Йола, скъпа — ела с мен.

Няколко хиляди долара по-късно Джоан изгуби търпение. Започваше да огладнява, а от опит знаеше, че когато е гладна, губи желание да харчи пари. Съзнанието й поставяше знак за равенство между „глад“ и „бедност“ — наследство от тежките времена през трийсетте години на предишния век.

Тя прати Фред да повика Малчо, за да могат да отнесат огромния брой пакети, след което плати изумителна сума. „Юнис, къде ще хапнем?“ („В подземието има ресторанти, шефе.“) „Ах, за Бога — не, по дяволите! — не мога да се храня с воал. Някой, който е гледал новините вчера, може да ни познае. И току-виж ни наобиколили досадни репортери.“ („Ами… какво ще кажеш да си направим пикник?“) „Чудесно, Юнис, както винаги си пълна с идеи. Но… къде да идем? Искам пикник на тревичка, с дървета, мравки и картофена салата — но наоколо да няма хора, за да мога да си вдигна воала. И да е достатъчно близо, за да не умра от глад.“

(„Нямам представа, шефе, но Финчли сигурно знае.“)

Финчли знаеше. Пратиха Малчо да купи храна от „Гладникът“ — ресторант в търговския център.

— Вземи храна за шестима, Малчо, умирам от глад. И не гледай цените. Харчи смело. Да има картофена салата. И няколко бутилки вино.

— Една е достатъчна, госпожице. Не пия, защото виното замотава главата, а Финчли е на работа.

— Затова пък аз ще пийна повечко, Малчо. Днес е първият ми ден на свобода!

Спуснаха се към общоградския тунел, прехвърлиха се на Шеста експресна магистрала, излязоха в зоната за неограничена скорост и после, в продължение на петдесетина мили, се носеха с триста метра в секунда — скорост, която Финчли вдигна едва след като Джоан се съгласи да си сложи колана и да спусне отпред противоударната мрежа. Нито веднъж не стреляха по тях дори когато Южната дъга заобикаляше Кратера.

— Финчли? Мога ли вече да сваля този досаден пашкул?

— Да, госпожице. Но ще се чувствам по-спокоен, ако останете с предпазния колан. Някои шофьори обичат да се правят на каубои.

— Добре. Кажи ми в мига, когато мога да го разкопчая. — „Юнис, инженерът, който е измислил това нещо, не е имал предвид жените!“ („Защото ти убива на гърдите ли, шефе? Премести горната част по-високо. Използвал го е някой друг след теб — вероятно Джейк.“) „Миличко, още колко неща ще трябва да науча, преди да стана истинска жена?“ („Хиляди. Но се справяш отлично, шефе. А и аз съм винаги тук, за да те хвана, ако тръгнеш да падаш.“) „Ей, сладурано, това навън не ми прилича на подходящ район за пикник. Финчли да не се е заблудил?“

Преминаваха през гъсто заселен квартал от еднофамилни къщи, малки блокове и заградени с високи стени карета. Дърветата бяха повехнали и изглеждаха уморени, тревата бе рядка и пожълтяла, а климатикът продължаваше да се бори със смога.

Но не за дълго — Финчли свърна по един второкласен път и не след дълго от двете страни се показаха ферми. Джоан забеляза, че една е на „Смит Ентърпрайз“. Беше заградена с телена ограда и имаше стрелкови кулички, от които надничаха бдителни стражи. Личеше си, че е добре поддържана. Подминаха я, без да спират, и Джоан не може да види какво се отглежда вътре.

„Юнис, какво имаме там?“ („Джоан, не мога да видя, ако гледаш в друга посока.“) „Извинявай, миличка. Прави ми забележки, когато обслужването не ти харесва.“ („Обикновено нивите се използват на ротационен принцип — за различни култури. Когато почвата се изтощи, фермата се продава и става терен за застрояване.“)

„И какво ще стане, когато изтощим всичката плодородна земя?“ („Ще гладуваме, естествено. Ти какво очакваше? Но преди това ще я застроят.“) „Юнис, не е ли време този процес да бъде спрян? Когато бях момче, можех да вървя часове наред из горите около града… чувствах се като Тарзан.“ („Шефе, съмнявам се, че този процес е обратим.“) „Сигурно си права. Въпросът е какво ще се случи по-нататък?“

Вътрешният глас не отговори. Джоан почака малко и попита: „Юнис?“

(„Не зная, шефе!“)

„Прощавай, само проверявах дали ме чуваш. Юнис, от година на година нещата стават все по-зле. Преди време се успокоявах, че няма да ме има, когато всичко се разпадне. Но сега изглежда, че присъствието ми е осигурено. Затова те попитах какво ни чака. Лично аз не знам отговора.“

(„Шефе?“)

„Да, мила?“

(„Аз също съм се замисляла върху тези неща. Дойдох в големия град от Айова. С времето взех да осъзнавам, че бракът ни с Джо няма да продължава вечно. Затова започнах да спестявам. Имах план. Луната.“)

„Луната? Ей, това е чудесна идея! Защо не отскочим дотам? Има луксозен полет на «Пан Ам», с всички удобства. Да го направим, преди да сме надебелели толкова, че да не можем да се пъхнем в люка. Какво ще кажеш, малката?“

(„Стига да го искаш наистина.“)

„Не изглеждаш ентусиазирана.“ („Не съм против, шефе, но не спестявах пари за туристическа разходка. Смятах да се запиша в списъците и да се явя пред Наборната комисия… и да мога да си платя, ако се окаже, че образователният ми ценз не достига. Да емигрирам. Перманентно.“)

„Проклет да съм! Имала си подобна идея и не си ми казала нито думичка?“ („Защо да говорим за неща, които са само далечна перспектива? Не възнамерявах да осъществя този план, докато не се разделим с Джо. Но имах причини да го обмислям сериозно. Казах ти, че бях получила разрешително за три деца.“)

„Да, зная. От досието ти.“ („Това е рядък шанс, шефе, който трябва да направи всяка жена щастлива. Но аз исках повече.“)

(„Така ли? Можеш да ги имаш, сега. Разполагаме с достатъчно пари, за да подкупим целия свят. Юнис, ако искаш деца, сегашното ще е само началото.“

(„Нека първо се справим с него. Но чакай да ти разкажа. Знаех, че не мога да си позволя да подкупя властите. Но на Луната няма ограничения за броя на децата. Там ги искат… Мисля, че стигнахме.“)

Финчли тъкмо завиваше към портал с надпис „Корпорация земеделски продукти“. Паркира така, че да не запречва портала, след това излезе и се приближи към поста. От мястото, където седеше, Джоан не видя какво става.

Финчли се върна и колата мина през портала.

— Госпожице Смит, предупредиха ме да карам с под двайсет мили в час, така че можете да разкопчаете колана.

— Благодаря, Финчли. Колко им бутна, за да ни пуснат?

— О, дребна работа, госпожице.

— Така ли? Очаквам да го видя в петъчния доклад на О’Нийл. Ако не е там, ще се наложи да те попитам пак.

— Ще бъде там, госпожице — побърза да обещае шофьорът. — Но не зная колко ще е общата сума. Казаха ми да спра при администрацията, за да платя за преминаването през задната врата. Към мястото, където ще бъде вашият пикник.

— Нашият пикник — поправи го Джоан, преди да помисли какво казва. — Финчли, съобщи ли на пазача кого караш?

— О, не, госпожице! — Финчли се слиса. — Но той провери номера и знае, че колата принадлежи на вашата компания. Ето защо му подхвърлих, че карам гости на господин Соломон… нека си мисли, че е някоя важна клечка от Западния бряг. Така става ли?

— Отлична работа, Финчли. — „Юнис, чувствам се като натрапник да влизам тук анонимно.“ („Шефе, нали си даваш сметка, че ако съобщиш истинското си име, след трийсет минути ще го знае цялата любопитна общественост? Достатъчно е някой чиновник да вдигне телефона и да го каже на когото му хрумне. И тогава ще долетят вертолетите.“)

„И край с нашия пикник!“

(„Именно. И ще трябва да се намесят Малчо и Фред. А те лесно се разпалват. Твърде лесно. Шефе, забелязала ли си, че макар да ти казват «госпожице Смит», се държат с теб точно както се държаха с мен. С главите си знаят, че си ти, но слабините им подсказват друго.“) „Няма нищо лошо в това, Юнис. В главата си аз също съм си аз… но слабините — твоите красиви слабини — там си ти.“

(„Шефе, това ми хареса. Ние сме единствените едноглави сиамски близнаци в цялата човешка история. Но не всичко в слабините е от мен. Има един плувец, който дърпа повече от другите, и той е «Йохан», не «Джоан» и не «Юнис» — и ако пресече финалната линия, ще е по-важен от всяка от двете ни.“)

„Сега пък ставаш сантиментална. Когато си помисля за Юнис и Йохан, и двамата мъртви, събрани в тялото на Джоан, за да си родят бебче, очите ми се пълнят със сълзи.“ („По-добре не се разплаквай, Джоан, колата спира. Шефе? Колко време е нужно на един сперматозоид да стигне целта? Знам, че трябва да измине няколко сантиметра до яйцеклетката — но с каква скорост плува?“) „Нямам идея, скъпа. Нека оставим онази тапа поне още няколко дни. Да дадем на малкия копелдак всяка възможност.“ („Съгласна.“) „Нали знаеш как да я извадиш? Или ще трябва да викаме добрия доктор О’Нийл?“ („Спокойно, шефе, имам богат опит в тази област. Носила съм повече гумени антибебчета, отколкото повечето момичета — обувчици.“)

Финчли се прибра в колата и заговори едва след като заключи вратата.

— Госпожице?

— Да, Финчли?

— Управителят на фермата ви праща поздрави и каза, че гостите на уважавания адвокат Соломон са почетни гости в „Земеделски продукти“. Не поиска пари. Пита само дали пазачът при портала е мрънкал за подкуп. Казах му, че не е. Правилно ли съм постъпил?

— Разбира се, Финчли. Не се бъркаме във взаимоотношенията на други хора.

— Той покани и двама ви — предположи, че в колата има двама души — да се отбиете на кафе на връщане. Отвърнах, че ще видим.

— Благодаря ти, Финчли.

Прекосиха фермата и стигнаха втори висок портал. Финчли излезе, каза нещо на охраната, портата се отмести и се затвори след тях. Малко след това колата спря. Финчли разтовари багажа и подаде ръка на Джоан Юнис.

Тя се огледа.

— О, но тук е прекрасно! Не знаех, че са останали подобни местенца.

Мястото наистина беше чудесно, макар и семпло. Малко поточе, бистро и очевидно незамърсено, се виеше между ниски брегове. На отсамния бряг имаше дървета и храсти, но не бяха гъсти и тревата между тях бе равна като килим — вероятно се косеше редовно. Небето беше синьо, с разхвърляни кълбести облачета, слънцето припичаше приятно, без да е твърде силно. „Харесва ли ти, Юнис?“ („Уф, да. Напомня ми за Айова преди летните горещини.“)

Джоан Юнис си изу сандалите, хвърли ги върху наметалото в колата и размърда доволно палци.

— О, страхотно е! От двайсет години не бях ходила боса по тревата. Финчли, Малчо, Фред — ако имате малко здрав разум, веднага ще си събуете обувките!

Пушкалата я изгледаха безстрастно. Финчли като че ли се замисли. После се ухили.

— Госпожице Смит, няма да се наложи да ме каните два пъти! — Наведе се и си развърза връзките на обувките. Джоан се засмя, обърна се и слезе по брега към поточето.

„Юнис? Айова и сега ли е толкова красива?“ („Само някои части, мила. Но и те се застрояват доста бързо. Живеехме между Де Мойн и Гринел. Като бях малка, там имаше само ферми. Но малко преди да замина и там започнаха да вдигат затворени селища.“) „Ужасно. Юнис, тази страна умира пред очите ни.“ („Остави мрачните мисли. Виждаш ли онази малка полянка при поточето?“) „Да, защо?“ („Припомни ми нещо… прилича на мястото в Айова, където изгубих невинността си.“) „Е, хубаво местенце е било. Съпротивлява ли се?“ („Шегуваш ли се, сестрице? Та аз помагах!“) „Болеше ли?“ („Недостатъчно, за да ме накара да спра. Шефе, зная, че по ваше време е било различно. Но сега никой не се вълнува от тези неща. Момичетата с по-предвидливи майки отиват на лекар, за да бъдат дефлорирани хирургично. Вече никой не вика от болка, нито се лее кръв.“) „Малката, пак ще ти напомня. Нещата не са се променили особено. Само дето хората говорят по-открито за това. Как мислиш, достатъчно ли е топло, за да поплуваме?“

(„Че е топло, топло е. Но дали е чисто? Никой не знае какво може да има нагоре по течението.“)

„Юнис, ти си глезла. Ако не залагаш, няма как да спечелиш.“

(„Това беше вярно до вчера… но днес ние сме бъдеща майка. А в тези бистри води може да се въди какво ли не.“)

„Уф… по дяволите! Ако беше замърсено, щеше да има табела.“ („Защо, след като мястото е недостъпно, зад две телени огради? Питай Финчли, той може да знае.“)

„И ако е замърсено?“ („Пак ще се изкъпем. Нали сам каза, шефе — който не залага, не печели.“) „Не, мила, убеди ме — сега имаме други задължения. Да седнем да хапнем.“ („Глад ли те мъчи? Мислех си, че си се отказала от този навик.“) „Да похапнем, докато още можем. Кога идва гаденето и повръщането?“ („Какви ги приказваш, шефе? Единственото, което чувствах, беше постоянно нарастващ апетит. Хайде да ядем!“)

Джоан Юнис изтича при колата и спря, слисана от това, което завари. Малчо бе извадил сгъваема масичка от багажника и я разпъваше на тревата. С едно столче.

— Какво е това?

— Обядът ви, госпожице.

— Пикник? На маса? Да не искаш мравките да гладуват?

Малчо я погледна объркано.

— Както наредите, госпожице. — („Джоан! Не носиш гащички! Ако седнеш на тревата, ще шашардисаш Малчо — и останалите.“) „О, добре. Печелиш.“

— Остави я така, след като вече си я нагласил. Но донеси още три столчета.

— Госпожице, ние ще ядем в колата. Свикнали сме. Тя тропна с крак.

— Малчо, ако откажеш да ми правиш компания, ще те пратя у дома. Финчли? Финчли, ела тук!

След минута четиримата бяха насядали около масата. Въпреки че беше малка, Джоан нареди да поставят всичката храна върху нея.

— Има ли тук силен мъж, който да отвори бутилката?

По умението, с което Малчо извади тапата, Джоан заключи, че невинаги е преживявал само на чай. Тя напълни чашата на Фред и посегна към тази на Финчли, но той я спря.

— Моля ви, госпожице Смит, аз шофирам.

— Само четири капки — за тоста. Малчо, на теб също ти се полагат толкова. Но първо, Малчо, ще кажеш ли някоя кратка молитва?

Едрият мъж отново я погледна изненадано, сетне се овладя.

— Госпожице Смит, за мен ще е чест. — Той склони глава. — Съвсем кратка. Амин.

— Амин! Благодаря ти, Малчо. А сега и тостът, който също може да се брои за молитва. Нека пием за един човек, който трябваше да е тук с нас… но не е. — („Шефе! Престани с тези погребални приказки!“) „Гледай си работата!“ — Някой от вас има ли да добави нещо?

Тримата продължаваха да я гледат смутено.

— Фред?

— Да, госпожице… Но не зная какво.

— Стани тогава — Джоан се надигна и другите последваха примера й — и кажи каквото ти хрумне за някой, който не е тук, а би бил добре дошъл. Който и да било. — Тя вдигна чаша и по бузите й се търкулнаха сълзи. „Юнис? Ти ли се разплака сега? Или съм аз? Аз никога не плача.“ („Значи накара мен, шефе. Аз съм една сантиментална глезла.“)

— Вдигам тост за… — Фред се поколеба — за един човек, когото всички харесваме и който трябваше да е тук. И все още е тук!

— Амин — повтори Малчо с дълбок глас. — И все още е тук. Защото Небесното царство е толкова близо, колкото вие го искате. Така казвах на миряните, Фред… и в сърцето си знаеш, че съм прав. — Той гаврътна със символичен жест единствената глътка вино в чашата си и останалите също отпиха.

— Благодаря ти, Фред — прошепна Джоан. — Тя те чу. Чу и теб, Малчо. Защото чува всичко, което казвам. — („Шефе, съвсем ги шашна! Кажи им да седнат. И хапнете. Ще развалиш чудесния пикник.“) „Не се тревожи.“ — Финчли, ти я познаваше добре. Сигурно по-добре от мен, защото аз бях един свадлив старец, когото тя търпеше само защото беше много болен. Какво би искала да направим сега?

— Какво би искала… госпожа Бранка да направим сега?

— Да. Така ли й казваше? Госпожа Бранка? Или Юнис? — („Викаха ми Юнис, шефе. След първата седмица ги целувах за здравей и довиждане и им благодарях за службата. Дори Джейк виждаше, че го правя, макар да се преструваше, че не забелязва.“) „Нещо друго освен целувки?“ („О, стига, шефе! И това беше предостатъчно за тях.“)

— А-хъм… в началото я наричах госпожо Бранка. После тя започна да ми вика Том, а аз на нея Юнис.

— Добре, Том, какво би искала Юнис да направим сега? Ей, чакай, очите ти се насълзиха. Ето, че вече не плача само аз. Юнис щеше ли да развали пикника?

— Уф… щеше да каже: „сядайте и яжте“.

— Точно така! — кимна ентусиазирано Малчо. — Юнис щеше да заяви: стига сме одумвали минали неща — яжте, докато храната е топла!

— Правилно — потвърди Джоан. — Юнис не беше от хората, които биха развалили и най-малкото празненство. За разлика от досадници като Йохан. Фред, подай ми едно бутче.

„Сестрице, думите на Малчо прозвучаха като цитат от Библията.“ („Така беше, шефе.“) „Май и друг път си похапвала с тях.“ („С всичките. Канех ги на вечеря всеки път, когато ме прибираха до вкъщи. Джо нямаше нищо против, той ги харесваше. Най-вече Малчо — даже настоя да му позира. В началото Малчо смяташе, че се шегува с него — той не знае, че Джо никога не се майтапи, когато става въпрос за работата. Но така и не стигнаха до това — Малчо е твърде срамежлив и го беше страх да не вляза и да го заваря гол. Не бих го направила, разбира се.“) „Че защо не? Изглежда доста добре изваян.“ („Шефе, нали ти казвах вече…“) „Че голотата не означава нищо за вашето поколение. Аз пък бих се полюбувала на нашия тъмнокож гигант — говоря не само от името на Джоан, но и на Йохан. А сега си подремни малко. Трябва да поддържам разговора.“)

— Том, може ли да пробвам туршията, че съвсем ще втаса в чинията пред теб? Малчо, говориш, сякаш си пробвал от ястията на Юнис. Тя можеше ли да готви?

— И още как! — отговори първи Финчли.

— Истински гозби? Защото всеки може да стопли полуфабрикат.

— Юнис се справяше отлично — отвърна простичко Малчо. — За съжаление, рядко й оставаше време за готвене, но когато се захващаше… беше невероятна.

(„Моят любимец! Шефе, вдигни му заплатата!“) „Не.“ („Скръндза.“) „Не, Юнис. Малчо видя сметката на паразита, който те уби. Искам да направя нещо повече за него. Няма да приеме пари.“

— Тя беше художник — произнесе унесено Финчли.

— Имаш предвид „художник“ в по-общия смисъл. Защото ако някой е бил художник в семейството, това е нейният съпруг. Виждали ли сте работите му? Добре ли рисува?

— Предполагам, че това е въпрос на лично мнение — отвърна Финчли. — Макар да не разбирам много от изкуство, харесвах картините му. Но… — Той се засмя. — Ще позволиш ли да те издам, Малчо?

— О, Том!

— Признай си, че беше поласкан. Госпожице Смит, Джо Бранка искаше да рисува голямата маймуна вдясно от вас.

(„Бинго!“) „Нещо не е наред ли, Юнис?“ („Не разбираш ли, шефе? Ето ти доказателството. Факт, който първо научи от мен, а после се потвърди от други. Сега вече знаеш, че наистина съществувам.“) „Знам го от самото начало, миличка. Макар че какво доказателство е това? След като научих, че Джо и Малчо са се срещали, защо да не предположа, което е съвсем естествено, че Джо би поискал Малчо да му позира?“

(„Шефе, ядосваш ме. Това е доказателство. Аз съм си аз.“) „Вече ти казах, любима, че това ми е известно. Зная, че си ти. Но няма такова доказателство, което всеки по-чевръст психиатър не би обяснил със съвпадения, déjà vu и самовнушение. Изгубени сме, ако им позволим да определят правилата. Но няма да го направим. Сега искам да накарам тези хора да се отпуснат с мен и да ме наричат Юнис. Какво каза? Че са те целували?“

(„Да, съвсем приятелски. Но трябва да внимаваш с Дабровски, той влагаше повече плам от другите. Показваше, че има сериозни намерения.“)

„Ще го запомня. Добре, че сега не е тук. Защото ще се опитам да им припомня, че макар ти да си мъртва, чувствата, които си събудила в тях, още тлеят. Нарекат ли ме Юнис, минала съм половината от пътя. А ако ме целунат…“ („Какво? Шефе, да не си посмял!“)

„Успокой се, Юнис. Ако не беше играла «моята прекрасна лейди» с половината страна, нямаше сега да се налага да поправям стореното.“ („Стореното? Оплакваш ли се?“)

„Ни най-малко, миличка. Никога. Но и не искам да изгубя нещо ценно, постигнато от теб.“ („Добре, няма да споря повече. Гледай обаче нещата да са под контрол.“) „Казах ти да оставиш на мен този проблем. Искаме тези хора да умират за нас, нали? В случай, че се наложи. Мислиш ли, че ще го сторят само защото им плащам добре? Внимавай сега какво ще кажеш.“ („Не зная какво да кажа! Шефе, защо въобще трябваше да споменаваш моята смърт?“) „Защото, миличка, отсега нататък ще пазят мен, а са се озовали в доста странно положение. Или това, или трябва да ги уволня…“ („О, не!“) „Разбира се, че не. Но както казва Шерлок Холмс: когато елиминираш нещата, които не бива да правиш, остава това, което трябва да се направи. Пък и това ще е тренировка за един доста по-труден случай, пред който предстои да се изправим.“ („Джейк ли? Но той е…“) „Малкото ми глупаче. Джейк вече прие невъзможното. Говоря за Джо.“

(„Но, шефе! Не бива никога да се срещаме с Джо.“)

„Бог ми е свидетел, че искам да го избегна. Няма значение, скъпа, ще се срещнем само ако е крайно належащо. А сега или млъкни, или ми помогни да опитомя тези храбри мъже.“

(„Ще помогна с каквото мога. Но не разчитай да стигнеш до «приятелска целувка». Аз бях само служителка на фирмата. А ти си шефът.“)

„Ако аргументът ти значеше нещо, кралиците никога нямаше да забременяват. Зная, че е трудно. Но ме чака още по-трудна работа. Да се обзаложим ли?“

(„О, разбира се! Един милион, че няма да се целунеш с никого от тях. Не ставай глупав, шефе — няма как да се хванем истински на бас.“) „Добре, Юнис, ето какво ще ти предложа. Ако спечеля, аз ще избера име на бебето. Ако загубя, привилегията ще е само твоя. Съгласна?“

(„Уф, добре. Но ще загубиш.“)

„Да видим.“

(„Искам да кажа, че дори да спечелиш, пак ще загубиш.“) „Как така?“ („Да, защото ще откриеш, че би желала да наречеш бебето с името, което аз съм измислила. А причината, шефе, е, че се размекваш пред хубавки момичета. Такъв си беше и такъв си остана.“) „Чакай малко. Нали сега аз съм «хубавко момиче»?“ („Пак ще си говорим. Та искаш ли сега да ти помагам? Макар да се съмнявам, че ще успееш.“) „Да, но побързай със съветите. Твърде дълго са задържах на това бутче.“

— Фред, готова съм да разменя един от сандвичите за чаша вино. Напълни и твоята чаша. Малчо и Том не пият, а ми трябва компания, за да отпразнувам свободата.

(„Фред ще е най-лесен, ако му помогнеш да престане да вижда призраци всеки път, когато те поглежда. Виж, Малчо е невъзможен случай. С него успях да стигна до «моето малко момиче», но нищо повече.“)

— С удоволствие, госпожице Смит.

— Трябва ли да съм „госпожица Смит“ на пикника? Нали споменахте, че сте наричали госпожа Бранка Юнис?

— Тя ме наричаше Хюго — избоботи Малчо.

— Предпочиташ ли го пред прякора?

— Това е името, което ми е дала мама, госпожице.

— Отговор, който ще запомня, Хюго. Но да се върнем на първоначалния проблем. Вече ви казах, че не искам да ме наричате „госпожице Смит“. Зная, че не можете да ми казвате и Йохан, защото това е мъжко име. Хюго, кръщавал ли си бебета?

— Много пъти, госпожице… ъъъ, госпожице.

— Чудесно, защото виждам, че не знаеш как да ме наричаш. Смяташ ли, че Джоан е добър заместител на Йохан?

— Да. Напълно.

— Том? Ти какво мислиш? — („Том щеше да те нацелува при първа възможност, ако не му беше шеф. Дори избягвах да оставам насаме с него. Също като с Дабровски.“)

— Да, името ми харесва — съгласи се шофьорът.

— Фред? Одобряваш ли „Джоан“? — Тя се надигна и изпъчи гърди. („Внимавай, сестрице, да не скъсаш кърпата.“) „Не се плаши, мъничка, тя не може да се скъса. Но нека осъзнаят, че съм жена.“ („О, те го осъзнават непрестанно. Уини трябваше да е сега тук, да им мери пулса.“)

— Ако питате мен, това е само ваше решение. На мен ми харесва.

— Чудесно. Е, все още ще трябва да подписвам документите със старото си име. Но нека приятелите ме наричат Джоан. Само че в тази страна сигурно има хиляди и хиляди Джоан Смит. — Тя ги изгледа и спря погледна Малчо. — Хюго, ти си бил божи служител. Как мислиш, дали ще е твърде самонадеяно, ако се нарека Джоан Юнис? — („Шефе, сега вече ще ги разплачеш!“) „О, престани да досаждаш! Хюго не би се разплакал. Той единствен от тримата вярва, че ти присъстваш тук.“

— Мисля, че би било прекрасно — отвърна преподобният Хюго Уайт и преглътна натъжено сълзите си.

— Хюго, Юнис не би искала да плачеш за това. Е, значи е уредено. Новото ми име ще бъде Джоан Юнис. Не искам никой да забравя Юнис. Сега, когато съм вече жена, Юнис ще бъде моят модел за поведение, идеалът, към който ще се стремя всяка секунда от живота си. Ще ми помогнете ли? Ще се държите ли с мен като с Юнис? Да, зная, аз съм ваш шеф и няма да е лесно. Но и вие разберете какво е за мен да се старая да мисля и да чувствам като нея… когато зад гърба си имам толкова много години на досаден и егоистичен дъртак. Вие бяхте нейни приятели — опитайте се да станете и мои. — („Шефе, някога продавал ли си несъществуващи имоти?“) „За Бога, Юнис, ако не можеш да ми помогнеш, поне мълчи.“ („Извинявай, шефе, но ти се възхищавах.“)

— Ще ви помагаме с всичко, което можем — отвърна притихнало Том Финчли. — Това се отнася и за Дабровски. Между другото, тя го наричаше Антон.

— И аз ще му казвам така. Е, ставам ли за вас Джоан Юнис? Пред другите можете да ми казвате „госпожице Смит“, защото сигурно ще ви е неудобно. Но когато сме насаме, само свои, когато направя нещо, което повече й прилича, нека бъда Юнис.

— Разбира се… Юнис — отвърна Финчли, гледаше я сериозно.

— Само да попитам — обади се Фред. — Значи Джоан Юнис ще бъде за ежедневна употреба, а само Юнис ще означава, че сте казали или направили нещо, което би направила госпожа Бранка?

— Точно това имах предвид.

— Сега вече разбирам. Малчо, уф… Хюго каза, че тя била ангел. Като проповедник той сигурно разбира по-добре от ангели от нас. Но нека добавя, че в нея имаше доста сол и пипер. Спомняте ли си преди час, когато се троснахте на Малчо и викнахте на Том?

Тя въздъхна.

— Помня. Изпуснах си нервите. Имам още много да уча.

— Но точно това исках да кажа… Юнис. Беше съвсем като нея. Понякога ставаше опърничава и никой не можеше да излезе на глава с нея. Така ли беше, Малчо… Хюго де?

— О, да. Фред. И ако обичаш, наричай ме Малчо. Хюго ми казваше мама. И Юнис. Мисълта ми беше, че тя се отнасяше с нас като с хора. А сега го виждам и във вас… в теб, Юнис. На господин Смит никога не му се удаваше. Обяснимо е, като се има предвид, че беше стар и болен.

— О, миличкият! Ето, че отново се разплаках. Но когато бях „господин Смит“, вие пак си бяхте „хора“ за мен.

— Така е, а и болните старци винаги са раздразнителни. Баща ми ставаше толкова лош в последните си седмици, че бягах от къщи. Най-лошата грешка в живота ми. Юнис… първата Юнис, сега вече е ангел, сърцето ми го казва. Но тя притежаваше невероятно умение да общува с хората. Мисля, че й беше дарено свише.

— Хюго? Ако бях на нейно място, щях ли да се възкача на небесата? — („Внимавай, шефе! Той ще те отнесе на потока и ще измие греховете ти с вода.“) „Ако поиска, защо да не му позволя?“

— Не зная със сигурност — отвърна проповедникът. — Не познавах господин Смит толкова добре. Но неведоми са пътищата Господни. Изглежда, Той ти е дал втори шанс. А Господ винаги знае какво прави.

— Благодаря ти, Хюго. Мисля, че това наистина е Негово дело, и ще се постарая да го оправдая. — Тя въздъхна. — Но не е лесно. Опитвам се да постъпвам така, както би постъпила Юнис. Поне да оправдая втория шанс, който тя ми даде. И мисля, че се досещам какво би направила сега. — Тя се огледа. — Не зная какви са били чувствата ви към нея, но ми се струва, че вие четиримата — включвам и Антон — сте били най-близките й приятели, поне в моята компания. Очевидно сте я познавали по-добре, отколкото съм си мислел. Том?

— Да, Юнис?

— Целувал ли си я някога?

Шофьорът я погледна изненадано.

— Да… Джоан Юнис.

— С което искаш да кажеш, че Юнис никога не би задала подобен въпрос, а щеше да направи това, което й подсказва сърцето. Аз го искам, Том, но се страхувам. Не съм свикнала да бъда момиче. — Тя внезапно скочи, улови го за ръцете и го дръпна.

Том бавно се изправи. Тя положи ръце на раменете му, повдигна лице и… зачака.

Той въздъхна, намръщи се, притисна я бавно и я целуна. („Сестрице, той може и по-добре.“) „Ще го направи. Сега е изплашен, бедният.“ Джоан свали ръце, прошепна едва чуто: „Благодаря ти, Том“ и…

… се приближи към Фред. Той също я гледаше малко изплашено, но се изправи. „Юнис, какво ще кажеш за Фред? Любовна или майчинска?“ („Късно е, сестрице!“) Фред я прегърна с неочаквана сила и впи устни в нейните. Страстна и кратка целувка. Той пръв се освободи от обятията й и отстъпи, разтреперан.

„Юнис? Какво беше това? Не ме предупреди.“ („Пропуснала съм. По-късно, миличка. Забави топката и кажи три пъти «ом мани падме», за да си сигурна, че ще си невинно дете в обятията на отец Хюго.“)

Джоан бавно заобиколи масата, изправи се пред Хюго и зачака. Той стана от столчето и я погледна от високо. Тя се доближи и положи ръце на гърдите му, вдигна глава и притвори очи.

Хюго я прегърна внимателно. „Божичко, Юнис, ако ни стисне с цялата си сила, ще ни скърши на две!“

(„Никога няма да го направи, сестрице, той е най-внимателният мъж на света.“)

Устните му докосната нейните, сякаш в израз на нежна благословия. Целувката приключи още щом бе започнала, но тя остана още известно време в прегръдката му.

— Хюго? Когато се молиш за нея довечера, ще добавиш ли и една молитва за мен? Може да не я заслужавам, но се нуждая от нея.

— Ще го направя, Юнис. — Той внимателно отстъпи назад и бавно седна. („Гейм, сет и мач за теб, сестрице. Как ще го кръстиш?“) „«Юнис», разбира се!“ („Дори и ако е момче?“) „Ако е момче, ще го нарека Джейкъб Ю. — от Юнис — Смит.“ („„Йохан Ю. Смит» не е ли по-добре?“) „Аз спечелих облога, така че млъквай. Чакай, какво беше това за Фред?“ („Няма да повярваш.“) „Вече вярвам на всичко. Добре де, нека бъде по-късно.“ — Фред, има ли вино в тази бутилка? Хюго, ще отвориш ли друга? Имам нужда, малко съм разтреперана.

— Разбира се, Юнис. Фред, подай ми бутилката.

— Ще хапна още малко, надявам се и вие. Том, още ли съм „Юнис“? Или съм някоя уличница, която не знае как трябва да се държи една изискана дама?

— Да, Юнис. Искам да кажа, не, Юнис. О, по дяволите!

Тя го потупа по ръката.

— Това бе най-милият комплимент досега, Том. Никога не би посмял да кажеш „по дяволите“ в присъствието на „госпожица Смит“, но знаеш, че Юнис — Джоан Юнис — е обикновен човек като теб. — Тя огледа останалите. — Имате ли представа колко е хубаво да те докосват? Гледали ли сте как се гушкат котенцата? От близо четвърт век никой не ме беше целувал. И като изключим обичайните ръкостискания — никой не ме беше докосвал. Ако не броим лекарите и сестрите. Приятели — мили приятели, — вие ме върнахте сред хората с вашите целувки. Толкова съм благодарна на Юнис — на Юнис Бранка, — че ви е целунала преди мен и е спечелила приятелството ви — вашата любов? Така ми се струва. Том, кажи ми нещо. Трябва да зная всичко. Юнис целувала ли се е и с Антон? — („Шефе, нищо няма да ти разкажа, докато не останем насаме!“) „Не питах теб, мила!“

— Е, кой ще ми каже? Или въпросът е неудобен?

— Ами, екипът се менеше непрестанно — заговори Финчли. — Бил съм с Фред, а Малчо с Дабровски и така нататък. Юнис се отнасяше с всички ни еднакво. Но не си мисли нищо лошо за…

— Не си мисля!

— … защото нямаше нищо лошо. Тя беше мила, дружелюбна и… добра. И беше готова да целуне всеки от нас просто от…

— От загриженост — вметна Малчо.

— Точно така, от загриженост. Кратка и нежна целувка за лека нощ, преди да я предадем на нейния съпруг. Случвало се е дори когато ни е канила на вечеря. — („Е, добре, сестрице, предавам се. Ще ти кажа. Фред и Антон. Не Том и Хюго. И се случи само веднъж. О, Том също можеше да извади късмет, но не стигна времето. Виж, Хюго е непревзимаема крепост. Има здрави морални устои, или каквото е там.“)

— Благодаря ти, че ми каза, Том. Ще се постарая и Антон да не остане без моята „загриженост“. Но нека сменим темата. Том, дали този поток е замърсен? Изглежда ми чист.

— Чист е, поне доколкото може да бъде чист един поток. Зная, защото и друг път сме идвали на пикник тук — дори сме плували.

— О, чудесно! Защото ужасно ми се плува. За последен път съм плувала в естествен водоизточник… чакай да си припомня — преди повече от седемдесет години. Божичко!

— Юнис, не мисля, че трябва да го правиш.

— Защо?

— Защото може да е опасен по друг начин. Има скитници, живеещи нагоре по течението. Не са само в покрайнините, дивата природа ги привлича. Не зная дали забеляза, но когато одеве слезе към брега, двамата с Фред застанахме на позиция от двете ти страни.

— Е, щом можете да ме опазите на брега, ще го направите и във водата.

— Не е същото, повярвай. Може да е фатално, ако закъснея дори с няколко секунди. Някои от тези скитници са наистина опасни, хора, изгубили човешки облик.

— Том, ти какво мислиш? Искам да вляза във водата, да я почувствам как ме обгръща.

— Но не бива да го правиш… Джоан Юнис.

Тя го погледна строго, после се усмихна и кимна.

— Добре, Том. Странно е, че аз съм ви шеф, а сега трябва да слушам вас.

— Така е и в Сикрет Сървис, Юнис — отвърна Финчли сериозно. — Президентът командва цялата страна, но слуша охраната, когато му кажат, че не бива да прави нещо.

— О, аз не се оплаквам, дори ми е забавно. Но не прекалявайте с ограниченията, Том, защото нито Юнис, нито аз бихме го понесли. Не обичам да ме дърпат на каишка. Е, момчета, струва ми се, че пикникът приключи. Може би някой ден ще поплуваме на друго място, където е хубаво и безопасно. — „Юнис, можеш ли да плуваш?“ („Като спасител на плажа, мила. Не се записах в отбора само защото ми беше по-интересно да съм водачка на мажоретките.“) „Хъм, защо ли не се учудвам?“ („Брей, кой се подиграва. Смит-без-гащички.“) „И кой ме научи на това?“ („Не се наложи да те уча, инстинктите ти надделяха.“)

[1] Американски президенти, изобразени на доларовите банкноти — Б.пр. ↑

19.

Малко след това вече бяха в колата. Финчли попита:

— У дома ли, госпожице Смит?

— Том, не те чух.

— Попитах у дома ли се прибираме, госпожице?

— Тази част я разбрах, но интеркомът трябва да се е развалил. Счу ми се нещо като „госпожице Смит“.

Настъпи тишина.

— Юнис, вкъщи ли се прибираме?

— Не и докато не стане време за вечеря, Том. Искам да изживея всеки миг от този чудесен ден.

— Добре, Юнис. С колата ли ще се поразходим? Или да те откарам някъде другаде?

— Имам още една идея, която ми се ще да осъществя.

— Ще те откараме където пожелаеш, Юнис.

— Не зная точно къде. Изгубила съм връзка с тези неща. Том, бих искала да купя подарък на господин Соломон. Нещо луксозно, дори и ако не е от първа необходимост. Така че ни трябва магазин за мъжки луксозни стоки и аксесоари. „Абъркъмби&Фич“ са първите, които ми идват наум, ако все още са в бизнеса.

— Все още. Но нека попитам Фред и Малчо. — След малко той докладва: — Има поне десет места, които ще свършат работа. Но според нас най-подходящият магазин е „Жребецът на двайсет и първи век“.

— Ясно. Карай нататък.

— Стига да не те притесняват цените.

— О, не бери грижа. И преди съм срещала обирджии. Но знаете ли, говоря на всички ви, излязох от това премеждие с повече пари, отколкото имах миналата година. Така че всеки път, когато ви хрумне някой добър начин да ги похарчим или да ги дадем за добро дело, обръщайте се към мен. Хюго, има ли бедни хора в твоята църква?

— Както навсякъде, Юнис — отвърна той след кратко мълчание. — Е, не чак да умират от глад, но се налага да преживяват от социални помощи. Но нали знаеш какво се казва в Писанието. Не е въпросът да ги нахраниш, а да им дадеш семена, от които те сами да отгледат прехраната си.

— Това е проблемът, Хюго. Йохан пилееше пари непрестанно, но те не вършеха добро, а по-скоро водеха до неприятности. Но в Писанието май се казва и нещо за ухото на иглата? Добре, ще помисля върху това. Сега, за пладнешките обирджии. Ще ми трябва някой от вас за помощник. Кой се облича най-модерно?

Чу смеха на Фред.

— Юнис, ние не се състезаваме. Но иначе Том е този, който все гледа да направи впечатление. Понякога е натруфен като коледна елха. Истинско светлинно шоу.

— Не го слушай, Юнис — изръмжа Финчли.

— Сигурно ревнува, Том. Добре, намерете паркинг близо до магазина.

След като излязоха и през втория портал, Финчли попита:

— Юнис, сложи ли си колана?

— Да, сега ми е по-удобен, след като Хюго го нагласи. Не може ли да минем само с него? Тази противоударна мрежа е ужасно досадна.

— Да, но поне си постави фиксатора за глава. Ще карам с над сто и при рязък удар може да се получи шийна травма.

— Добре, ще го поставя. Том, благодаря ти за грижите. Не се дърпам на каишката, но вече изплезих език. — („Кого лъжеш, шефе?“) „Те са сладки момчета, Юнис, но трябва да намерим начин да живеем, без да се налага непрестанно да ни разчистват пътя. Добрите служители нямат цена — само че и ти трябва да работиш за тях, както те за теб. Животът щеше да е много по-лесен, ако можехме да идем в Индия и да станем гуру. Ще си седим на върха на някоя планина и никога няма да плетем никакви сложни планове. Ще чакаме да дойдат благодарните последователи.“ („Ще има доста да чакаш момчетата, сестрице.“) „Пак ли за това си мислиш? С твоето мръсно подсъзнание.“ („Защото го наследих от един перверзен старец.“) „Признавам. Но нека се постараем да изглеждаме като истинска дама. Вече извоювах да ми казват Джоан Юнис, без да прибягвам до секс.“ („Джоан, нямаш представа колко много общо има с това сексът.“) „Сигурно, от твоята гледна точка. Но докато продължават да ми казват Юнис, ще съм сигурна, че се справям добре. От друга страна, добрият служител може да се окаже и прът в колелото. Ето, вземи за пример Уини. Тя е страшно мила, но непрестанно ми се мотае в краката. Юнис, как, за Бога, ще се отдадем на «активен полов живот» при толкова многочислен ескорт?“

(„Вземи пример от Уини.“)

„И по-точно, скъпа?“

(„Посвети я в плановете си. Не само ще ги пази, но и никога няма да задава излишни въпроси. Опитай.“)

„Може и да пробвам. Но, Юнис, когато излизам от къщи, как да не позволя на Том, Хюго, Антон или Фред да се досетят какво ще правя? Сама видя колко ми беше трудно днес да постигна целта си.“

(„Не се тревожи, шефе, те няма да проговорят.“)

„Може би, но аз не бих искала и да си го помислят. Те ме имат за ангел — ангел на име Юнис — и бих желала нещата да останат така.“

(„Шефе, те са съвсем наясно, че Юнис не е никакъв ангел. Дори Хюго го знае… защото той е най-умният от четиримата, макар да е неграмотен. Познава хората. Разбира ги, защото много е преживял. Прощава им грешките и ги обича въпреки всичко. Шефе, те ме обичаха такава, каквато бях — с всичките ми недостатъци — и ще те обичат по същия начин.“)

„Може би. Надявам се. Защото колкото повече неща научавам за теб, толкова повече те заобичвам. Сладка малка развратница. Какво беше това за теб, Антон и Фред? Имало ли е нещо наистина?“

(„Питах се кога ще се върнеш на темата. Тези целувки за лека нощ започнаха съвсем невинно. Приятелски. Бащински, в случая с Хюго. Но Фред и Антон влагаха доста повече чувства в работата си и не криеха желанията си към мен. Така че, когато се появи възможност, си зададох въпроса: защо пък не?“)

„Какво, от милосърдие?“

(„Зарежи този сарказъм, шефе. Както и да е, една вечер се прибрахме доста късно. Не беше заради кръвопреливане, с Джейк останахме да работим до късно. Подготвяхме документите за този твой проект «топло тяло». Както обикновено ги поканих да пийнат по нещо. Само че се оказа, че Джо не е у дома.“)

„И човешката природа взе връх?“

(„Шефе, изглежда, имаш лошо мнение за човешката природа.“)

„Напротив, имам много високо мнение за човешката природа. Надявам се, че ще надделее, независимо от всичко. Но това ли беше? С двама мъже? При това си била трезва? С надвисналата заплаха мъжът ти да влезе? Миличък паднал ангел, твоята история не само е съшита с бели конци, тя е несъстоятелна. Познавам доста добре мъжете, нали и аз бях мъж. Какво са готови да рискуват и какво не. Немалко, разбира се, когато става дума за жена. Но двама мъже винаги са подозрителни един към друг, още повече, когато може да се появи съпругът. Мила, ти пропускаш нещо — не ми изглежда да е било за първи път.“

(„Шефе, с ръка на сърцето, за първи път ни беше… и единственият, тъй като малко след това ме убиха. Е, добре, историята е съшита. Джо нямаше да се върне и те го знаеха. Не Можеше да се върне, защото вратата бе залостена отвътре. Но те знаеха, че няма да се прибере до късно. Нали се сещаш за онези малки устройства на вратата, като секретар — ще се върна в толкова и толкова, със сигнал и ръчна настройка? Имахме такова, само че беше с гласов контрол. Когато се прибрах, погледнах циферблата и видях, че Джо ще се върне късно след полунощ. Казах на Антон и Фред, че за съжаление тази вечер няма да могат да го видят.“)

„Прилича ми на предварително подготвен капан, малката.“

(„Защо не? Щом осъзнах, че сцената ще е свободна, веднага ми хрумна да я използваме. О, стига, шефе, от близо месец очаквах да стане нещо подобно. Когато Джейк ме помоли да остана до късно, звъннах на Джо и го предупредих, че ще закъснея. Уговорих се направо под носа на Джейк. Използвах жаргон, за Джейк сигурно беше като чужд език. Помолих Джо да си намери работа някъде другаде — той също го е правил. Въпросът бе само дали не рисува вкъщи. Но когато му позвъних, се оказа, че е свободен. Накрая си разменихме въздушни целувки и затворихме. Всичко беше уговорено, Джо нямаше да ни сгащи на калъп.“)

„Вие, дечица, понякога за разнообразие не разговаряте ли на английски?“

(„Разбира се, шефе. Джо говори доста добър английски, когато се наложи. Но на жаргон можем да се разберем с по-малко думи. Без Джейк да се досети, че си уговарям късна среща. Бяхме в къщата на брега и той стоеше само на няколко крачки от мен. Нямаше друг начин.“)

„Нека си изясним нещата. Джо е нагласил часовника така, че да ти подскаже, че ще се прибере след полунощ. Кога всъщност се прибра?“

(„Десетина минути след дванайсет. Не би притеснил моите гости с по-ранна поява. Той е истински джентълмен, такъв си е по природа. Това беше първото, което ме привлече в него. Може да не е достатъчно образован, но притежава други качества, заради които избрах да се омъжа за него.“)

„Разбирам те, миличка. Колкото повече слушам за Джо Бранка, толкова повече ми харесва. И толкова повече го уважавам. Просто се опитвах да подредя хронологията на събитията от една, както изглежда, доста натоварена нощ. И така, Джо се прибра у дома малко след полунощ. Но по-рано същата вечер ти си му позвънила и си уредила нещата за тази среща с Антон и Фред. След това си се гушнала в леглото с Джейк…“

(„О, миличкият ми! Шефе, май пак те шокирах!“)

„Не, мила моя. Изненадан съм, но не и шокиран. Намирам спомените ти за очарователни.“

(„Признай си, че си шокиран. Програмата ми е като на проститутка, в деня за получаване на заплата. Но въобще не беше така, шефе. Това беше любов — любов и уважение към Джейк, любов и привличане към Антон и Фред, любов, привързаност, разбирателство, доверие и уважение към Джо. Щом мъжът ми нямаше нищо против, какво право имаш ти — или който и да било! — да ме гледаш с презрение?“)

„Скъпа Юнис! Не бях шокиран, никога не съм бил шокиран от теб. По дяволите, това е пак онази пропаст между поколенията! Живял съм… живяла съм много повече от теб, сигурно можеш да си представиш какви неща са ми се случвали. Ти си се наслаждавала на младостта си, това е добре, но зад гърба си имам пет пъти повече години, изпълнени с подобни страсти. Вероятно не чак толкова много възможности, защото хубавите момичета ги канят по-често от момчетата домашари. Но никога не спирах да се опитвам, не ми липсваше ентусиазъм, а и освен това неизменно получавах повече съдействие, отколкото очаквах.“

(„И все пак си мисля, че беше шокиран.“)

„Ни най-малко, невинно мое създание. По-скоро изпитвах възхищение — плюс изненадата от невероятното ти изпълнение. Сигурно си била капнала от умора на следващия ден?“

(„Напротив, чувствах се страхотно. Сияеща. Щастлива. Дори ти го забеляза. Може да не си спомняш, но… беше в деня, когато Джо ме изрисува с тигрови шарки и котешка маска.“)

„Как няма да си спомням? Беше игрива като котенце — а аз ти казах, че приличаш на котка, изяла канарче. Не знаеш с какви болки се събудих онази сутрин, а ти толкова ме разведри.“

(„Радвам се да го чуя.“)

„Колко успя да поспиш?“

(„О, съвсем достатъчно. Шест часа. Плюс двайсетминутна дрямка, докато Джо ми рисуваше шарките. Джоан, обичаната жена се нуждае от по-малко сън, отколкото самотната. Но ти сама скоро ще го откриеш. Що се отнася до това дали не съм прекалила — шефе, кой ми каза миналата седмица, че единственото нещо, което насърчава секса, е още повече секс? Ти беше.“)

„Да, вярно. Но говорех от мъжка гледна точка…“

(„Същото важи и при жените, сестрице. Ще видиш.“)

„Надявам се. Когато бях млад, се ширеше напълно обратното становище. И съвсем невярно. Сексът — за каквото и да го смятат — е физическо умение. Колкото повече го практикуваш, толкова повече го можеш, повече го искаш, харесваш и по-малко те изморява. Радвам се да науча, че същото важи и за жената. Но ти не си първото момиче, което ми го казва. Научих го от една сладка женица по времето, когато президент на тази страна беше Хардинг. Навярно вече не е между живите сега, Бог да поживи душата й.“

(„Как се казваше?“)

„Има ли значение? Да се върнем на твоя разказ за Антон и Фред. Все още не разбирам как ги примами. Плана ти разбрах, но как ги оплете в мрежите си? Или ги покани да те посетят в апартамента един след друг?“

(„О, не, за Бога! Щеше да е невъзпитано. Неловко за всички. И сигурно щяха да откажат. Направихме си тройка.“)

„Ами!“

(„Шефе, можеш ли да си представиш колко възбудени могат да бъдат двама мъже, когато целуват и галят едно и също момиче? И ако тя го иска. Ако си имат доверие. Последното напълно важеше за тях, след като бяха шофьор и Пушкало.“)

„Така е, но не мога да си представя — стоп, чакай, спомням си, че нещо подобно се случи и с мен преди много години!“

(„Разкажи ми.“)

„Не, не, продължавай. Просто се уверих, че историята неизменно се повтаря. Продължавай нататък.“

(„Та както ти казвах, мъжете умират за подобни неща. Вече цяла седмица ги целувах за лека нощ и за добро утро, когато идваха да ме вземат за работа. И целувките ни ставаха все по-разгорещени, тъй като е противно на природата ми да обезкуражавам мъж, който ми допада, а в случая ставаше въпрос и за двамата. Помня, че спряхме в подземния гараж и след като си разменихме няколко разпалени целувки, се наложи да подхвърля: «Внимавайте, момчета, ще ми размажете шарките и Джо ще забележи». Което ги поспря, защото и двамата уважаваха Джо и не искаха да ми причиняват неприятности. Не им казах, че човек като Джо не може да бъде измамен — набитото му око на художник не изпуска и най-малките подробности. Но те не знаеха, че вече съм уредила всичко и че съм също толкова разпалена, колкото и те. Само че не смятах да им се отдавам в гаража. Те са мили момчета, по-точно мъже, Антон е на четирийсет, а Фред на моите години. Нямах търпение да им съобщя какво съм намислила. Но не можех. Щеше да развали изненадата, защото няма нищо по-приятно за един мъж да преспи с жената на друг — дори добрият стар Джейк ме обожаваше заради това. Винаги съм прибягвала до този последен ход, защото той ми даваше допълнителни козове за овладяване на ситуацията. Постарай се да го запомниш, Джоан.“)

„Ще се постарая, но за тази цел ми трябва съпруг.“

(„Ще си намерим, не се тревожи. Все още смятам, че можем да се омъжим за Джейк. Той ще се пречупи. Но трябва да внимаваш с него, Джоан — Джейк не е човек, когото да притиснеш само защото си бременна.“)

„Юнис, не смятам и за миг да правя подобни номера на Джейк. Никога не съм харесвала тази женска тактика и не мисля да я използвам, въпреки че вече съм жена.“

(„Аз също никога не съм я прилагала, шефе. Но ти вече го знаеш. Това си е чиста проба курвалък. Като стана дума — какво е отношението ти към курвите?“)

„Моето? Същото като към всички останали професионалисти от сферата на обслужването. Да речем зъболекари, адвокати или медицински сестри. Ако е честен, защо да не го уважавам? Ако е компетентен, уважението ми ще се ограничава само от степента на неговата компетентност. Защо питаш?“

(„Някога наемал ли си курва?“)

„Ако отговоря положително, което е така, какво общо има това с твоята история? Вече сме съвсем близо до същината, за Бога!“

(„Да, сър, разбрах нетърпението ти. И така, прибрахме се у дома, аз се качих с тях в асансьора, «изненадах» се, че Джо не е у дома, погледнах циферблата на часовника и подхвърлих «случайно», че ще се прибере едва след полунощ. И това беше достатъчно. Край.“)

„Ей!“

(„Какво повече да ти кажа? Ти вече знаеш какво правихме.“)

Джоан въздъхна.

„Това е най-пестеливото описание на групов секс, което съм чувала през дългия си и безпътен живот.“

(„Какво? Чакай малко, шефе, това не беше групов секс! Престани да ме дърпаш обратно в миналия век. Тройката не е групов секс. Тя е израз на любов и приятелство. И двамата са женени и се отнасяха с мен, както се отнасят със своите жени — това ми харесваше и ме караше да ги обичам още повече. И същевременно беше пламенно, заредено със страст приятелство. Шефе, едно от нещата, за които съжалявам, след като бях убита, бе, че не можах да им предоставя втора възможност. Защото те го заслужаваха и аз им бях обещала. Хъм… как мислиш, ти би ли могла да го направиш с тях?“)

„Кой, аз? Както вече ти казах, аз съм им шеф, няма да е толкова лесно. Освен това… малко ме е страх. С двама мъже?“

(„Не изглеждаше уплашена с Мак и Алек.“)

„Защото не е същото.“

(„Никога нищо не е същото, шефе — особено когато става дума за секс. Но ето какво искам да ти кажа. Ако тройката се получи, ако участниците в нея изпитват един към друг уважение и доверие — тя е най-хубавото нещо, което може да се случи на една жена. Не е само два пъти по-приятна, защото тя получава два пъти повече от това, което толкова силно желае. Това може да й даде и някой надарен млад жребец. Говоря за топлината и приятелството, обичта и доверието — тъкмо те я правят уникална. Четири пъти по-хубава е от обикновения секс. Може би осем. О, аритметиката няма значение в случая. Но, Джоан, мила, послушай ме — докато не се озовеш в легло между двама сладки и любящи мъже, мъже, които изпитват обич не само към теб, но и един към друг… с глава, облегната на ръцете им, заобиколена от тяхната любов — докато не ти се случи това, смятай, че все още притежаваш своята втора девственост. Миличка, аз плаках почти през цялото време, когато те бяха с мен… и продължавах да плача от щастие, след като си тръгнаха… а след това скочих от леглото, отключих вратата, когато Джо се прибра, само няколко минути след като те заминаха — и го дръпнах в леглото, засипах го с развълнувания си разказ, а той беше много мил и нежен с мен.“)

„Нима искаше да чуе всичко това?“

(„Ти не би ли искал?“)

„Да, но няма двама еднакви мъже, а някои съпрузи ги боли главата от рога.“

(„Някои да. Може би дори повечето. Винаги съм била внимателна с чувствата на Джо. Понякога дори скривах някои неща от него — като например за Джейк.“)

„Защо за Джейк? Каква е разликата между него и останалите мъже?“

(„Каква ли? Джейк е богат, а Джо — беден като църковна мишка. Може би щеше да го приеме по-трудно. Но не бях сигурна и не исках да наранявам чувствата му. Докато Антон и Фред са само охрана и шофьор, към тях Джо изпитваше нещо като превъзходство. В края на краищата той е художник, творец, а те — прости изпълнители. Знаех, че няма да ми се сърди за тях, и се оказах права. Той беше заинтригуван и щастлив — заради моето щастие. Трудно е за обяснение, Джоан, трябва да го възприемеш с инстинктите си. Мъжката гордост е крехко нещо, единствената броня, с която разполагат мъжете — те са много по-уязвими от нас. Трябва да внимаваш как се отнасяш с тях. Иначе се сриват.“)

„Зная, Юнис. В някои случаи буквално. Казах ли ти, че моята втора жена ме направи импотентен за повече от година?“

(„О, миличкият ми той!“)

„Е, преживях го. Дори без помощта на психиатър. Вместо него се намеси една изключително великодушна и добронамерена дама, която успя да ми внуши, че причината не е в мен. Повече никога нямах такъв проблем.“

„Радвам се, че си я срещнала, бих искала да й благодаря. Джоан, не съм се родила с тази мисъл за мъжете, открих я по трудния начин. Сестрице, ще ти призная, че направих много сериозна грешка, когато бях в гимназията. Виж — мъжете са едри и мускулести и ние въобще не предполагаме, че могат да бъдат толкова крехки. Докато не нараних гордостта на едно момче. То го понесе толкова зле, че заряза училище. Оттогава се старая да не повтарям грешката си. Бях глупава, шефе, но бързо се научих.“)

„Юнис, колко време измина от последния път, когато ти казах, че те обичам?“

(„Не повече от двайсетина минути.“)

„Твърде много. Обичам те.“

Гласът на Финчли прекъсна мълчаливия им разговор.

— Госпожице Юнис, всеки момент ще паркираме.

— Какви са тези глупости? Не сме пред хора.

— Стори ми се добър компромис.

— Така значи, а? Защо въобще трябва да правиш компромиси? Защо направо не ме наречеш „госпожице Смит“ — и тогава няма да има целувка за лека нощ.

— Е, добре… госпожице…

— Том, престани да ме ядосваш! Не разваляй този чудесен ден. Хюго, накарай го да се държи прилично!

— Ей сега ще му настроя машинката, Юнис. Том, кажи й „Юнис“ с най-милия си глас.

— Съжалявам, Юнис.

— Така е по-добре, Том. Паркирай колата и елате да ме изпратите.

20.

— Добър вечер, О’Нийл. — Джоан сложи ръка на рамото на иконома.

— Добър вечер, госпожице. Имате съобщение от господин Соломон. Изпраща ви поздрави и съжалява, че няма да успее да се прибере за вечеря. Ще бъде тук най-рано в девет.

— О, колко жалко, наистина! В такъв случай няма да вечерям долу, предай на Кънингам, или на Дела, да отнесе вечерята горе в стаята. За мен и Уини. Без прислуга.

— Два подноса, без прислуга. Разбрано, госпожице.

— И кажи на Дабровски, че искам утре той да ме кара.

— Прибра се у дома, госпожице. Но знае, че утре е на смяна. Ще бъде готов.

— Изглежда, не ме разбра, О’Нийл. Казах да му предадеш, че искам утре той да ме кара. В десет — не по-рано. И ме информирай, когато колата на господин Соломон се прибере, независимо от часа. Преди да е слязъл от нея.

— Да, госпожице. Да ви съобщя, когато се прибере. Преди да е слязъл от колата. Ако позволите да добавя, госпожице, приятно е да усещам отново твърдата ви ръка.

— На мен също. Но едва ли и на господин Соломон. Защото неговата твърда ръка сега е безценна. Както знаем двамата с теб.

— Както знаем двамата с вас. Той е много приятен джентълмен, госпожице, и аз го уважавам дълбоко. Да пратя ли Кънингам долу за покупките?

— Не, Финчли и охраната ще се справят. Макар че може малко да съм се поувлякла. По някое време си мислех, че ще купя целия град. — Тя се засмя като радостно момиченце. — Финчли, раздели пакетите на три и елате горе с мен. Да, зная, че не е твоя работа, и ще те помоля да не ме издаваш на синдикатите.

Пакетите, тримата мъже и младата жена почти изпълниха кабинката на асансьора. Джоан почака, докато Финчли затвори вратата и асансьорът потегли, после бързо натисна „стоп“ и го задържа между етажите.

— Оставете пакетите.

Доближи се първо до Малчо и взе лицето му в ръце.

— Благодаря ти, Хюго. Благодаря ти най-вече за твоята безкрайна мъдрост, която помогна да върнем нещата такива, каквито са били. — Й го целуна със стиснати устни. — Лека нощ.

После се обърна към Фред.

— Благодаря ти, Фред. От мое име — и от името на Юнис. — Когато го прегърна, той я целуна с разтворени устни. („Сестрице, видя ли какво имах предвид? Това беше само малка демонстрация.“) „Ясно, ще внимавам да не остана насаме с него, освен ако не очаквам повече от тази «малка демонстрация».“ — Лека нощ, Фред. Том, това беше най-хубавият ден от новия ми живот. Надявам се, че ти е харесал, колкото и на мен. Благодаря ти. — Тя се повдигна и го целуна, без да очаква реакция от негова страна, със затворени очи… и я получи. „Божичко! Юнис, сигурна ли си, че никога не си го сваляла?“ („И още как! Защо, ти ли ще го направиш?“) „Не зная.“

Задъхана, Джоан обърна гръб на всички, натисна отново копчето и направи опит да се овладее.

Кабината спря й вратата се отвори.

— Момчета, отнесете всичко в моята спалня. Уини. Почакай само да видиш какво съм взела!

Малката червенокоса сестра ги очакваше в преддверието.

— Госпожице Джоан! Нямаше ви цял ден!

— И какво от това? Слагайте ги на пода и на леглото, момчета. Благодаря ви. Лека нощ на всички. Уини, вечеря ли вече?

— Лека нощ, госпожице Смит — казаха тримата в хор.

Щом вратата се затвори, Джоан прегърна приятелката си и почти я вдигна във въздуха.

— Не ми отговори. Яде ли с прислугата? Или ме чакаш?

— Не можах да хапна нищичко. О, Джоан, толкова се безпокоях за теб. Лошо момиче — изплаши ме. Не каза на никого къде си.

— Какво толкова? Нали съм с охраната — знаеш, че съм в безопасност.

— Но охраната не разбира от медицина. А доктор Гарсия ми нареди да те наглеждам.

— Доктор Гарсия да си гледа работата. Уини, аз вече не съм пациентка, аз съм свободна жена, здрава като кон, и не можеш да ме наглеждаш, сякаш си ми квачка. Добре, казах да ни поднесат вечерята горе, ще си хапнем и ще се повеселим.

— Зная, бях на втория етаж, когато пристигна поръчката. Изтичах при сервизния асансьор и си помислих, че сме се разминали, след като индикаторът замръзна между етажите. Но после пак тръгна.

— Нещо не е наред с този асансьор. Заседна. Но натискахме копчетата поред и Йехова се събуди и ни понесе отново нагоре. В тази къща има твърде много машинарии.

— Да повикам ли службата за поддръжка?

— Не, Финчли вече им съобщи за инцидента. Уиничка, поддръжката не ти влиза в задълженията, ти си тук, за да се кикотиш с мен, да ми осигуряваш рамо, на което да си поплача, и да плачеш на моето. И най-вече — да държиш настрана досадния доктор. — Джоан започна да се съблича. — Сваляй дрешките, ще пробваме разни парцали. Божичко, да знаеш само колко неща купих! Една солидна финансова инжекция за задъхващата се икономика. Смъквай дрехите — ти изкъпа ли се, малка мръснице? Или ще се къпеш с мен? Я ела да те подуша.

— Взех си един душ, като станах.

— Ухаеш чудесно, а аз сигурно съм се вкиснала, денят беше тежичък. Добре, ще хапнем, а после ще се погрижим и за телесните миризми. Преди да изнесем на Джейк поредната лекция по разпускане. Но първо дрешките. Я чакай, още не си ме целунала. — „Юнис, онази гумена тапа ще си стои ли на мястото?“ („Ще остане, каквото и да правиш — ако не беше така, да съм оставила дузина сирачета. Можеш дори да ползваш бидето — и най-добре да го направиш.“)

— Джоан, защо не ме взе на пазар? Колко си лоша!

— Стига оплаквания. Реших, че имаш нужда от сън, миличка. Или Боб не дойде?

Уини се изчерви чак по шията, но отвърна с щастлив глас:

— О, напротив, дойде! Но щях да стана в колкото и да ме повикаш. Обожавам да пазарувам!

— В колко се събуди?

Червенината се усили.

— Малко след един.

— Защитата се оттегля. Уиничка, не те повиках, защото ти купих някои неща… а ако беше с мен, щеше да мънкаш да не прахосвам излишни пари. И искам да запомниш едно нещо. Вече не съм затворничка. Мога да излизам, когато си пожелая. И ако не те вземам със себе си, не бива да питаш защо, нито ще ти казвам къде съм била и какво съм правила.

Младото момиче изглеждаше съкрушено.

— Добре, госпожице Джоан. Ще го запомня.

Джоан Юнис я прегърна.

— Хайде, хайде, да не се разплачеш сега, мъничка? Ще те взимам с мен, обещавам. А ако не го правя, ще ти казвам къде отивам — в повечето случаи. Но я си представи, че имам среща с някой страстен млад лекар?

— Подиграваш ми се.

— Нямам такова намерение. Говоря почти съвсем сериозно. Уини, ако искаш да се срещаш с Боб, никой в тази къща няма да ти обърне внимание. Но аз? Има поне четирийсет души, които непрестанно следят какво правя. Ако вкарам мъж в леглото, ще разбере цялата прислуга и шансът е петдесет на петдесет някой инак лоялен служител да продаде новината на журналистите. Ще стана звездата на всички сутрешни програми — и ако се опитам да ги съдя, ще стане само по-зле. Така ли е?

— Уф… звучи направо ужасно. Но предполагам, че може да се случи.

— Да, мила, доказва го всяка клюкарска колона във вестниците. Когато някой е прекалено богат или известен, хората му позволяват да носи „новите дрехи на царя“, но очакват в замяна само лоши новини, добрите са твърде скучни. По времето, когато управлявах „Смит Ентърпрайз“, имахме цял скъпоплатен отдел, който да се грижи за „обществения ми имидж“. Но това приключи и сега съм лесна плячка. Още повече след като съм млада и хубава. По-точно красива, ако трябва да отдадем дължимото на Юнис Бранка. Видя какво стана пред съдебната зала. Какво ли биха направили, за да ме омаскарят?

— Нещо много гадно, Джоан.

— Именно. И това не са само предположения. Твърде много години съм се опитвал да избегна светлините на прожекторите. Старите римляни са казали, че трябва да дадеш на народа зрелище, а това не включва хубавите новини. Дори свестните хора обичат, когато навън се лее кръв. Ще трябва да направя нещо срещу прожекторите, но дотогава съм уязвима. Уини, какво би направила, ако те събудя посред нощ и те помоля да скриеш мъж в леглото си? За да спипат теб, а не мен? И бъди сигурна, че ще го направят, мила, защото тълпата дебне зад прозореца. Така че и Боб ще узнае.

Дребничката червенокоса сестра въздъхна.

— Ще го направя! Боб ще ме разбере.

— Ами ако те помоля да не казваш и на Боб? Да поемеш удара вместо мен?

— Пак ще го направя.

Джоан я целуна.

— Знаех си. Но няма да се наложи, сладка Уиничка. Ако… не, когато се подхлъзна, няма да прехвърля тежестта на най-близката си дружка. Но, виж, може да се наложи да излъжеш вместо мен. Ще го направиш ли?

— Разбира се.

— Сигурна бях, не биваше да те питам. Може да е съвсем скоро, с всеки ден жената в мен надделява. А сега да си поиграем на Коледа — хайде да отворим пакетите. Мисля, че ей тази голяма шарена кутия е за Уини.

След малко Уини се въртеше пред огледалото с грейнало лице.

— О, Джоан, не биваше!

— Затова те оставих у дома. Това ти е униформата на домашна прислужница, мила.

— „Домашна прислужница“, как ли пък не! Това си е лукс, първа категория! Оригинален „Станяро“, направо от Рим! Пише го на етикета.

— Каквото и да е, да продължим нататък. Виж, това е за мен. — Джоан бързо започна да се облича. — Какво мислиш? Разбира се, с толкова малко по мен ще се наложи да ми изрисуват тялото.

— На твое място не бих използвала боя. Изглеждаш страхотно. Бялата ти кожа контрастира с цветовете на тоалета. Джоан, откъде знаеш толкова много за женските дрехи?

— Искаш да кажеш: „Как един дъртофелник, който не е купувал дрешки на жена от поне половин век, се справя с тези неща?“ Гений, мила, най-обикновен гений. Трябва да ме чуеш как имитирам птичи песни. — („Ей, за мен няма ли благодарности?“) „Не, освен ако не искаш да те лишим от прикритие, Мата Хари. Мъжете с бели престилки дебнат зад вратата.“ („Пак ти обираш лаврите, сестрице. Някой ден ще кажем ли на Уини?“) „Надявам се, скъпа. Не само те обичам, но и се гордея с теб.“ („Целувки.“)

Най-сетне стигнаха до последните два пакета. Когато видя минибикините с изумруди и прозрачни чашки, Уини ахна.

— О, Божичко! Джоан, сложи си ги. Ей сега ще ти донеса обувки на високи токчета!

— Донеси ги за теб, мила, защото ти ще носиш този тоалет.

— Това е за мен? О, не!

— В такъв случай го хвърли в боклука — бельо не се връща. Уини, този тоалет е проектиран специално за червенокоса жена, а чашките са твърде малки за мен. Слагай го. Към него върви прозрачна минипола от нежна зелена коприна. Но поличката е само за официални вечери. Можеш да носиш и изумрудена диадемка. Други бижута не се предвиждат. Нито боя.

— Джоан, аз никога не ходя на такива скъпи партита — просто няма кой да ме покани.

— В такъв случай е време да отидеш — ще си направим купон долу, в банкетната зала. Ще изглеждаш страхотно — помощничка на домакинята, в другия край на дългата маса. Но, мила, без полата предназначението на този тоалет е за съвсем друг тип забавления. Ще се радваш ли да се покажеш с него на Боб — и да го оставиш да ти го свали?

Уини въздъхна развълнувано.

— Нямам търпение да стане.

— Довечера имате ли среща, мила?

— Не. Точно затова казах, че нямам търпение. Защото ужасно ми се иска Боб да ме види час по-скоро такава… и да смъкне всичко от мен. Но не бива да го правя, това е прекалено скъпо удоволствие. Божичко, Джоан, ти ме накара да се почувствам истинска жена.

— Ти си истинска жена, мила, аз само ти помагам да не го забравиш.

Уини се засмя, после стана сериозна.

— Джоан, може би не бива да го казвам, за да не разваля всичко. Но мисля, че трябва. Уф… — Тя млъкна и си пое дъх. — На два или три пъти ми се стори, че ми се пускаш.

(„Сега те изненадаха, сестрице! Твърде е късно да ти помогна.“)

— Уини, беше повече от два-три пъти.

— Ах… да де. Но защо спря?

Сега бе ред на Джоан да въздъхне.

— Защото се изплаших.

— От мен?

— От себе си. Уини, скъпа, имала съм много тежки моменти в живота. Като да седя в десантна лодка, да се боря с морската болест и вцепеняващия страх… после да скоча в дълбоката до кръста ледена вода и да щурмувам крайбрежен хълм под зловещото тракане на картечници, докато от двете ми страни гинат мои приятели. Но това е най-трудното, което съм опитвала. Да съм жена. Трябва да внимавам всяка секунда — да върша съзнателно неща, които ти правиш автоматично. За Бога, днес едва не влязох в мъжката тоалетна. А сега и ти. Уини, имаш ли представа какво изкушение си за мен? Даваш ли си сметка, че зад красивите очички на Джоан те гледа един перверзен старец? Уини, няма миг, в който да не съм жадувала да те докосна. Да те дръпна в скута си. Да те целуна. Да те любя. Ако бях мъж… щях да се опитам да изместя Боб. Или поне да направя място за себе си.

— Джоан…

— Да, сладка моя?

— Има място за теб.

Джоан усети, че се разтреперва.

— О, милата ми! Но… Моля те, не може ли да почака? Ти си имаш Боб… а аз все още трябва да се науча да бъда жена. — И се разплака.

Уини скочи и я прегърна.

— Недей да плачеш, миличка. Моля те, не исках да те разстройвам. Ще ти помагам, разбира се, че ще ти помагам. Можем да почакаме. Дори години, ако се наложи. Докато се успокоиш и си уверена в себе си — и в това, че ме искаш. Уини няма да се опитва да съблазни своята Джоан. О, ще видиш колко ще е сладко. Но ти си права, сега имам Боб и нервите ми не са така обтегнати като твоите. Някой ден ще се влюбиш в мъж и ще ме забравиш напълно. И в това няма да има нищо лошо.

Джоан си изтри сълзите.

— Благодаря ти, мила. Ето, че пак се показах глупачка.

— Не, не си. Всеки има трудни моменти. Да ти дам ли успокоително?

— Няма нужда. Вече съм по-добре.

— Искаш ли да не те докосвам?

— Напротив. Искам да ме целунеш, Уини. Страстно. Покажи ми най-доброто, което можеш. А след това ще вечеряме. После отиваме в банята и се накисваме в шампоан. Това е най-ефикасното успокоително. Хайде, миличка. Целуни ме.

Уини я целуна — и внезапно пламна и направи „най-доброто, което може“.

(„Свършвай, мила, преди да сте подпалили къщата. А сега се погрижи Боб да се ожени за нея. Дължиш й го заради всичко, което я накара да преживее.“) „Как да го направя, като не знам що за стока е?“ („Ами разбери де. С малко измама. О’Нийл сигурно има информация. След като разбереш кой е, научи какво иска. Мъже! Все трябва да ви учим.“)

Докато Уини сервира, Джоан отвори последния пакет.

В него беше подаръкът на Джейк.

— Уини, кажи ми какво мислиш за това.

Беше колие — масивна златна верига с тройни брънки, на която висеше тежък златен кръст. Уини я взе и я огледа внимателно.

— О, прекрасна е. Но това не е женска огърлица, нали знаеш?

— Подарък за Джейк.

Уини смръщи вежди.

— Джоан, нали искаш да ти помогна да си жена?

— Знаеш, че искам.

— И когато виждам, че може да направиш грешка, нямаш нищо против да ти го кажа?

— Смяташ, че Джейк няма да го хареса?

— Не зная. По-скоро въпросът е дали ще разбере скрития смисъл. Този кръст с клуп се нарича „анкх“ — дядо ми би го нарекъл езически символ. Той символизира повечето от нещата, за които се говори в нашите молитви, по време на медитация — живот, доброта, любов и прочее. Но най-вече символизира плътската обич, това е древен египетски символ за възпроизвеждащи сили, както мъжки, така и женски. Не е случайно, че този клуп малко наподобява вулва и че останалата част може да се интерпретира като мъжки член. В наши дни подобно нещо може да бъде подарено от съпругата на нейния мъж или на възлюбения, ако не са женени, но то винаги означава едно — жажда за физическа близост, просто това, без повече приказки. Джоан, можеш да му я поднесеш само ако намеренията ти са такива. Всяка огърлица символизира любов, но при тази нещата отиват по-далече. Джоан поклати глава.

— Благодаря ти, Уини, но аз зная какво означава „анкх“. Предполагам, че Джейк също знае, получил е солидно класическо образование. Нямах представа, че вашето поколение може да е наясно с подобни неща. Уини, няма нищо случайно в този подарък, няколко пъти помолих Джейк да се ожени за мен. Той отказва. Заради възрастовата разлика.

— Ами… разбирам защо се чувства така.

— Нелепо е. Вярно е, че съм с четвърт век по-стара от него, но това вече не си личи, здрава съм и мога да встъпя в брак.

— Но аз нямах предвид теб, скъпа. Говорех за него…

— Да, зная. Прави се на благороден, за Бога! Но не е необходимо да се оженим, щом не иска. Достатъчно е да получа другото. И този подарък го казва.

Уини се наведе, целуна кръста и й върна огърлицата.

— Желая ти успех, мила.

— Милата ми Уини. Дай сега да натрупаме малко калории, защото Джейк скоро ще се прибере. Искам да съм чиста като котенце и да ухая примамливо, когато упоритото ми мило магаренце дойде тук. Ще ми помогнеш ли?

— С най-голямо удоволствие. Какво ще кажеш за солидна доза „Полъх от харема“ — парфюм, сапун и пудра? А аз няма да си сложа нищо. Дори ще измия този, който нося сега.

— Напротив, ще подсилим примамката и при теб. Може да опитаме с „хетеродинство“.

— „Хетеродинство“?

— Този термин го използваха често навремето в радиопредаванията. В нашия случай означава, че ако едно момиче не стига, две може би ще свършат работа. Снощи Джейк полагаше немалки усилия да не се блещи… но доста често го улавях да стрелка с влажни очи малката Уини. Не се опитвам да те привлека в тройка — но нямам скрупули да те използвам за стръв.

Тъкмо бяха излезли от ваната и приключваха с гримирането, когато домашният телефон иззвъня.

— Госпожице Смит? Колата на господин Соломон току-що пристигна.

— Благодаря, О’Нийл.

След няколко минути Джоан позвъни в Зелената стая.

— Джейк, мили? Говори твоят гуру. Какво ще кажеш за една малка среща с медитация, молитви и пълно отпускане?

— Чудесна новина, мили мой гуру. Ужасно съм изморен, а снощи спах както не ми се е случвало от години.

— Радвам се. Вечерял ли си?

— В клуба, преди два часа. Вече съм готов за лягане. Ще ме почакате ли двайсетина минути да взема един душ?

— Добре, след двайсет минути. Да дойдем ли при теб? Не ми се ще да се натъквам на Хюбърт.

— Пратих го да си ляга. Сега сме съвсем сами на етажа.

— След двайсет минути, скъпи. Край.

И отново двете минаха боси по коридора. Под пеньоара Джоан си беше сложила колието с кръста. Вратата се отвори от гласа й и Джейк дойде да ги посрещне. Беше с халат, държеше книга и бе отбелязал мястото, докъдето е стигнал, с пъхнат пръст.

— Здравейте, скъпи мои. Джоан, изглеждаш очарователно. Позволих си да сляза до библиотеката и да взема тази книга.

— Чувствай се у дома си, Джейк. Каква е?

Той й я подаде.

— „Вишнудеванада Йога“. Реших, че вътре може да има някои по-лесни пози. Но се боя, че ще трябва да ви правя компания само в медитирането.

Джоан повдигна учудено вежди.

— Това е било долу? — Тя погледна надписа на първата страница. — „Ex Libris Й С Б Смит“. Бях забравила, че я имам.

— Скъпа, тази къща е натъпкана с книги. Сигурно има поне десет хиляди тома.

— Повече, ако не ме лъже паметта. След като я прочетеш, с Уини също ще я прегледаме. Може да намерим някои упражнения, които още не сме изпробвали. — Тя му върна книгата. — Готов ли си за автохипноза?

— Готов за молитва и съжалявам, ако съм бил малко ироничен предния път.

— Не виждам какво значение може да има това, Джейк. Но първо… — Тя разтвори пеньоара и свали колието от шията си. — Джейк, подарък за теб. Наведи глава.

Той я послуша. Тя му сложи колието и го целуна церемониално. Джейк повдигна кръста и го погледна.

— Благодаря, Юнис. Много е красив. Трябва ли да го нося сега?

— Ако желаеш. Уини, готова ли си? — Джоан Юнис свали пеньоара, зае поза лотос и Уини я последва. Джейк смъкна халата и се настани срещу тях.

— Джейк, искаш ли ти да водиш тази вечер? Не е необходимо да казваш „задръж“ и „дишай“, ние си знаем ритъма. Също като снощи, молитвата е в четири части. Дръж бавно темпо.

— Ще се опитам. Ом мани падме хум!

(„Ом мани падме хум.“)

Джейк Соломон заспа в мига, когато го отведоха до леглото. Двете тихо излязоха от затъмнената стая. Джоан спря в коридора и попита:

— Уини, ще направиш ли нещо за мен?

— Всичко, мила.

— В колко става прислугата?

— Не зная кога се събужда готвачът. Предполагам, към шест. Останалите стават в седем, закуската за обслужващия персонал е в седем и трийсет.

— Не питах за Дела, тя не се качва на този етаж.

— Ами, чистенето започва в девет. Но никой няма да почисти твоята стая, докато не позвъниш за закуска. Да не би да са те обезпокоявали?

— Не. Интересувах се единствено заради Хюбърт. Защото ще се върна и ще си легна при Джейк.

— Ой!

— Няма да е веднага, искам да съм сигурна, че е заспал дълбоко. Не искам да го будя, бедничкия, трябва да си почине. Но и не ми се ще Хюбърт да ни обезпокои. Можеш ли да измислиш някакъв начин да го задържиш утре?

— О, разбирам. Сигурна съм, че не влиза в апартамента на господин Соломон, преди той да му е позвънил за закуска. Виждала съм го да седи долу, да пие кафе и да гледа новините, докато не го повикат.

— Това ме успокои. Не бих искала да забъркам Джейк в нещо, което да изложи репутацията му на риск. Добре, ще направиш ли три неща за мен? Искам да почетеш или да спиш в леглото ми, но важното е да го разхвърляш. Разхвърляй и твоето. Освен това ще нагласиш часовника за осем и ако не съм се прибрала дотогава, ще позвъниш в Зелената стая. Джейк не би имал нищо против, ако ти си наясно с положението. И още нещо. Донеси ми пижамата и пантофите. Уини, няма връщане назад, отивам. Дано само Джейк не ми се скара. — („По-скоро се боиш, че няма да ти се скара, нали?“) „А ти какво би искала да се случи, Юнис?“ („Това, което си намислила. Стига приказки и се захващай за работа!“)

— Ще бъде изпълнено, Джоан. О, толкова съм развълнувана! Отивам в леглото ти още сега.

— Нали няма да се сърдиш, ако се появя по някое време и те събудя? Не зная кога ще бъде.

— Нямам нищо против. Ако ти трябва рамо, на което да поплачеш, аз съм насреща.

— А може пък да имам какво да ти разкажа. Както и да е, ще се радвам да си поприказваме, независимо за какво.

След няколко минути Джоан безшумно се шмугна в Зелената стая, съблече си дрехите, без да пали светлината, и се приближи до леглото — ориентираше се по тихото похъркване на Джейк. Пъхна се внимателно под завивките, почувства с тялото си примамливата топлина на неговото тяло, въздъхна щастливо и заспа.

По някое време се събуди от нечие нежно докосване в мрака. „Какво става?“ („Обща тревога, сестрице! Започва се!“) „Страх ме е!“ („Аз вече поех командването на нашето тяло, скъпа — остави на спомените да се пробудят. Повтаряй си: Ом мани падме хум…“)

Без да каже нито дума, Джейк я облада страстно и решително.

„О, Божичко, Юнис! Защо не ми каза?“ („Какво да ти кажа?“) „Че е толкова по-хубаво за жената!“ („Така ли е?“) „Десет пъти, сто пъти по-хубаво! Няма да издържа и ще припадна.“ („Как можех аз да зная, че е по-хубаво? Поне го целуни, преди да изпаднеш в несвяст.“)

21.

Окупацията на сената на Оклахома от Извънредното народноземеделско правителство продължаваше. Пилотираната марсианска изследователска станция докладва, че е открила предмети (на възраст 1,4 х 10^6 ± 14% години), сочещи съществуването на изчезнала цивилизация, сходна със земната. Втори доклад, подписан от китайските членове на експедицията, отричаше намерените предмети да са с изкуствен произход и твърдеше, че това са странични продукти (аналози на коралови пръстени или термитници) на полуразумен живот, далечен предшественик на анаеробните организми, открити понастоящем на Марс. На своята годишна конференция в Съри, Англия, международното общество „Земята е плоска“ отново призова ООН да бъдат наложени санкции на онези правителства, които продължават да прахосват парите на данъкоплатците за съмнителни програми като „космически пътешествия“.

Кривата на самоубийствата в световен мащаб показваше тенденция към растеж деветнайсета поредна година, също както и смъртните случаи от пътни инциденти и насилие. Населението на Земята се увеличаваше с 300 000 души на ден, или на всяка секунда се раждаха по шест бебета, а умираха 2,5 души. Това правеше общо нарастване от седем души на секунда.

Кокошка от област Айзард, Арканзас снесе яйце с Кръстния знак на черупката. Говорител на финансовото министерство съобщи, че настоящата администрация няма да подкрепи законопроекта за пълно изваждане на хартиените парични знаци от оборот за сметка на универсалните кредитни карти и компютърните финансови операции. „Трябва да приемем суровия факт — обяви говорителят пред медиите, — че сделките на черния пазар, подкупите и другите полулегални фондови операции са неразделна част от нашата икономика, също както и вътрешният дълг, и че премахването им може да доведе до задълбочаване на финансовата криза. Или, казано метафорично, господа, дребните количества хартиени знаци, които все още са в обращение — само няколко милиарда, — са смазка за машината на прогреса. Имате уверенията ми, че президентът е запознат с този въпрос и че разполагаме с пълната му поддръжка.“

Първа сатанистска църква (четирийсет и четири клона в Калифорния, само пет в останалите щати) заведе дело във Федералния съд за премахване на „дискриминиращите“ данъци. В словото си адвокатът им заяви: „След като останалите църкви не заплащат данъци върху имуществото и приходите си, Величайшата ръка трябва да се радва на същата държавна защита — сатанистската църква е толкова американска, колкото е ябълковият пай!“ Градските власти на Рино издадоха декрет за легализиране на проституцията. Кметът се оправда с недостиг на средства за общинската управа, както и че проституцията значително намаляла след затварянето на Федералния младежки учебен център.

Организацията „Човешки същества — сплотявайте се“ предприе поредната кампания срещу използването на компютри във всички сфери на обществения сектор. Един от начините бе да се изземват компютърно генерирани документи и същите да се смачкват, накъсват и пускат в пощенските кутии на обикновените граждани. Директорът на пощенската служба заяви, че повечето документи са от сметки и че почти няма случаи на унищожаване на чекове или парични записи. Правителството се оправда за ненамесата си с думите, че пощенските кутии на обикновените граждани от години са се превърнали в нещо като кошчета за боклук. Президентът на организацията отговори, че е съгласен с изявлението на държавните представители, защото те самите знаят най-добре причината пощите да се превърнат в служби за разпространение на хартиени отпадъци.

Компютърът, координиращ уличното движение в централната част на Хюстън, блокира по време на час пик и десетки хиляди прекараха нощта в задръстеното движение по улиците. На сутринта жертвите наброяваха седем хиляди, по различни причини, между които сърдечни пристъпи, отравяне от смог и бандитски нападения, без да се броят самоубийствата. Застрахователните компании предупредиха, че няма да приемат заявки за изплащане на обезщетения, тъй като според една от малко известните клаузи на договорите (написана в края със ситен шрифт) компаниите не носят отговорност за щети, настъпили, когато превозното средство не е в движение.

Лунните колонии съобщиха за построяването на две нови подлунни хранилища, „Пещерата Джордж Вашингтон“ и „Грегор Мендел“ и Комисията за пореден път обяви увеличаване на имигрантската квота, но отказа да премахне изискванията за висок образователен ценз (съдебното предписание, издадено от господин Джъстис Хенди от Върховния съд на САЩ, бе отхвърлено като несъстоятелно поради липса на юрисдикция). Консултативният комитет за междузвездни изследвания избра Тау Кит вместо Алфа Центавър за първия полет извън Слънчевата система. Банка Джодрел изгуби връзка с изстреляната с нейни средства към Плутон пилотирана сонда. Броят на жертвите от сраженията в Украйна падна под този в Мато Гросо, но и в двата случая мъртвите нямаха какво да кажат по въпроса.

— … защото „ид“ не е научен термин, а просто съкращение на „идиот“… както моят многоуважаван колега би трябвало да знае…

— … тишина в залата!

— … позволете ми да цитирам заключенията на този велик учен… „боклук влиза — боклук излиза!“ Всеки завършващ студент може да чертае красиви графики и да прави неграмотни заключения, основавайки се на недостатъчно факти.

— Мога ли да помоля многоуважавания си колега да повтори тези неразбираеми брътвежи извън залата?

— … съдебните пристави да въведат ред!

— Джейк, ако имаме късмет, спокойно ще си ловим риба в тези мътни води.

— … да се разкарат тези прожектори. И престанете да ми светите в очите.

— … да попитам почитаемия съд дали съществуват някакви основателни причини да плашим присъстващите в залата с този ходещ труп?

— Джейк, вече и аз не издържам. Наистина ли изглеждам толкова зле?

— Тихо, мила, Мак знае какво прави, аз също.

— … отново с цялото си уважение настояваме свидетелят да бъде идентифициран, преди показанията му да бъдат използвани за идентифициране на друг човек.

— … щата и държавата. Пръстовите отпечатъци, които в момента прожектирам на екрана, са взети от труп с обозначение ММ. Сега ще ги сравня с отпечатъците, предоставени ни от архивната служба на ветераните и маркирани с инициали „Дж. Дж“, като използвам стереонаслагване…

— … фотографиите, които ви показвам в момента, са направени лично от мен…

— … няма да бъде опразнена. Делото ще се води при открити врата. Но съдът предупреждава, че ще налага най-строги мерки за проява на неуважение. Ивлин, можеш да започнеш още сега, като прибереш на топло за десет дни ей онази присъстваща в края… да, госпожо, вие, с перуката… Пристав, запиши й името и нека бъде пример за назидание на останалите. Още желаещи да вдигат шум? Ти там отзад, дето дъвчеш шоколад, пъхни го веднага в джоба, това не ти е закусвалня.

— Да не би адвокатът на ищците да твърди, че това не е Джо Бранка?

— Не, за Бога, ако се налага дори аз ще помогна за неговото идентифициране. Искам само да чуя тезата на ответника.

— Джейк, Джо изглежда ужасно. Трябва да се срещна с него веднага щом този цирк свърши.

— Смяташ ли, че е разумно?

— Не зная, Джейк, но ти казвам — налага се.

— Господин Бранка, ако обичате, погледнете насам. Кажете на съда — на съдията — дали жена ви присъства в залата? Погледнете насам, не нататък. Господин Бранка, гледайте накъдето соча. Насам ви казах! Ваша чест, имаме си работа с нежелаещ да оказва съдействие свидетел. Налага се да го насочвам.

— Добре, щом е така. Но нека напомня на адвоката на ищците, че не бива да оказва влияние върху свидетеля.

— Благодаря, ваша чест. Господин Бранка, погледнете внимателно младата жена, която соча. На чието рамо съм поставил ръка…

— Не си слагай ръката на рамото ми. Ваша чест, ако го направи още веднъж, ще го ухапя!

— Тишина! Адвокат, не е необходимо да докосвате ответната страна и не бива да го правите повече. Вашият свидетел знае коя жена сочите.

— Добре, ваша чест, и позволете да се извиня на тази млада дама. Господин Бранка, попитах ви дали това е вашата съпруга, Юнис Бранка.

— Не Юнис. Тя мъртва. Съдя, трябва търпя туй говно? Тоз дребен хитрец знай к’ви ги плещи, упътвал ме два-три часа. Тъй де, т’ва на Юнис телото. Но тя мъртва. Всички знаят к’во са случи.

— Съжалявам, ваша чест. Господин Бранка, ако обичате, постарайте се да отговаряте на въпросите ми. Казахте, че жена ви е мъртва… но видели ли сте я да умира?

— Хъ? Не. Таз операция…

— Просто отговорете на въпроса. Виждали ли сте я мъртва? Нека напомня, че сте получили един милион долара, за да свидетелствате, че тази жена не е вашата съпруга Юнис Бранка.

— Джейк, как може да се държат така с бедния Джо? Погледни го само.

— Съжалявам, скъпа. Не съм го призовал аз.

— Съдия, тоз’ говнян копелдак лъже! Центъра, нъл са сещате? За кръвопреливане. Мойта кръвчица е рядка, на Юнис също. Спасяваме хорицата. Вярно, предложиха парици, хиляди, милион. Не зная, не ми пука. Сигур ме смятате за сутеньор, молим? На Юнис! Що не си го наврете отз…

— Ваша чест, моля за помощта ви да накараме свидетеля да сътрудничи.

— Мисля, че отговори достатъчно ясно на въпроса ви. Продължавайте, господин Бранка. Предложиха ви пари. За какво?

— Уф. Юнис значи има шеф. Гу’син Смит. Йохан Смит. Толкоз богат’, че се говни в златно гърне. Но бедният дъртак умира, чат ли сте? Само че малоумниците не му дават да пукяса. Жалко. И той също с рядка кръв кат’ нас. Кат’ мен и Юнис. Рекох им, ми да, вземете тялото на мойта Юнис, на нея вече не й трябва — но не за пари! И тогаз сключихме сделка — аз и онзи тарикат там, гу’син Джейк Соломон. Той разбра какво мий на ума и помогна. „Мемориален фонд Юнис Бранка за дарителство на кръв от редки кръвни групи.“ Всичко отиде там. Питайте тоя Джейк Соломон, той знае. Не съм пипнал и една проклета монета!

— Джейк, той дори не ме поглежда!

— Сложи си воала, мила и плачи под него.

— Адвокатът на ищците има ли други въпроси към този свидетел?

— Не, ваша чест. Предоставям го на ответната страна.

— Ваша чест, ние се отказваме от кръстосан разпит.

— Някоя от двете страни ще желае ли да призова същия свидетел по-късно?

— Ищците нямат повече въпроси към него.

— Ние също, ваша чест.

— Добре тогава. Следващото съдебно заседание ще е утре в десет сутринта. Приставът да осигури на свидетеля охрана и транспорт до дома…

— Съдия, може ли да кажа нещо?

— Ако желаете, господин Бранка.

— Тоз говнян тарикат — не гу’син Соломон, другият. Мъкне се при мен по тъмно всяка вечер. Някоя нощ да не се озове на градското бунище.

— Тишина. Господин Бранка, не бива да отправяте заплахи в съда.

— Не е заплаха, съдия. Само предсказание. Зло никому не съм сторил. Но Юнис имаше доста близки аверчета.

— Разбрано. Свободен сте, господин Бранка, повече няма да се нуждаем от вас. Пристав, повикайте охраната. Край на заседанието.

— Всички да станат!

— … при цялото ми уважение към научните постижения на моя изтъкнат колега смятам, че мнението, което изразява, граничи с глупост, нещо, което е доказано през далечната 1976 в научните трудове на споменатия изтъкнат учен, откъдето ще си позволя да цитирам: „Самото понятие «личност» е измислица, или плод на въображението, от епохата на донаучните спекулации. Всички живи същества могат да бъдат дефинирани съобразно биохимичните закони като пример за…“

— … дори екзистенциалната феноменология се основава на теологични принципи, макар че едно внимателно изследване на диалектическия материализъм от страна на всички освен на най-безнадеждно пристрастените…

— Въпросът е „Кой командва там?“ Нероденото дете не е личност, то е само къс недоразвита протоплазма, с възможности да стане част от средата…

— … математичните закони за генно унаследяване изразяват всяко вероятно събитие и дори…

— … с думи, понятни на съда и на присъстващите в залата: „Боже, прости им, защото не знаят какво правят“.

— … потресен да науча, че уважаемият съдия, който председателства този процес, членува в едно и също братство с Йохан С. Б. Смит. Прикритата им връзка може да бъде потвърдена от записи в архивите, които винаги са били обществено достояние. Моля този факт да бъде отразен в протоколите…

— О, Джейк, как са узнали?

— Информацията идва от нас. Преднамерено. Алек го направи. Време е да стане публично достояние, преди да се превърне в техен коз.

— Аха! Адвокатите на ищците са се готвели да поискат отвод на съдията и да настояват за прекратяване на делото. Джейк, струва ми се, че този път ще ни преметнат.

— Не се тревожи, скъпа. Колкото по-дълго живее един човек и колкото повече се издига в обществото, толкова по-естествено е да се среща, запознава и сближава с други изтъкнати личности. Нали разбираш, на върха на пирамидата всеки познава всички останали.

(„И спи с тях?“)

„Млъквай, Юнис!“

— … намира за интересно изказването на адвоката на ищците. Първо той говори за нормален процес, а сега обвинява съдията в пристрастие. Нека ви напомня, че това не е процес в обичайния смисъл, а предварително изслушване с цел определяне самоличността на тази млада жена, която се идентифицира като „госпожица Смит“. Обвиняват я в углавно престъпление, но все още не е предявен публичен иск, а само поставят пред нея финансови претенции. Ето защо този съд може да изпълнява ролята и на обществен съветник — като помага на страните да уредят противоречията си. Повтарям, не сме на процес.

— Приемам поправката, ваша чест.

— Ще ви помоля за в бъдеще да бъдете по-внимателен в изказванията си. Щом няма процес, не може да обвинявате съдията в пристрастие. Така ли е?

— Може би трябва да прибягна до друга формулировка, ваша чест. Като представител на ищците смея да изразя становището им, че след разкриване на някогашните ви връзки по линия на така нареченото „братство“, вие не бива да председателствате този процес дори в ролята на „приятелски настроен съветник“.

— Не мога да възразя. Но тъй като въпросът бе повдигнат, след като процесът доста напредна, ще продължа да го водя до възникването на по-сериозни противоречия. И ще ви помоля да избягвате употребата на изрази като „прикрити връзки“. Защото съдът може да приеме следващо подобно изказване за обида…

— Ваша чест, уверявам ви, че…

— Тишина! Сега аз говоря. Нека се спрем на значенията на тази дума. „Прикрити“ означава „скрити“, „тайни“, „замаскирани“, с намек или подразбиране за подмолност, непочтеност, дори незаконни действия. Кажете ми, обсъжданата връзка може ли да бъде открита в справочници от типа на „Кой кой е“?

— О, несъмнено, ваша чест! Точно там го намерих.

— Зная, че членството ми в братството фигурира там, предполагам, че същото важи и за лицето на име Йохан Себастиан Бах Смит. Тъй като твърдите, че тази информация е проверена от достоверен източник, за което съдът не възразява, ще си взема официална бележка. Същевременно ще си позволя да посоча, че едва ли сме били членове на един и същи клон на братството, както и по едно и също време, тъй като разликата във възрастта ни е почти половин столетие. Вашите разследвания показаха ли, че Йохан Смит и аз сме членували в други организации? Например, известно е, че Йохан Смит е сред основателите на Гибралтарския клуб, на който и аз съм член, също както и адвокатът на госпожица Смит… и вие, ако не ме лъже паметта? В какви други организации споделям членството си с Йохан Смит? Сега и в миналото.

— Ъъъ, ищците ще трябва да проучат този въпрос.

— О, я стига, сигурен съм, че вече е проучено. Червеният кръст например или Търговската камара? Дали не бях член и на скаутската комисия по едно и също време с Йохан Смит? Вероятно сме се срещали и на други места — като членове на различни управителни съвети и прочее. Както по едно и също време, така и един след друг. Нека само спомена, че вие сте масон, какъвто съм и аз. Как ще коментирате този факт?

— Без коментар, ваша чест.

— Но двамата със сигурност членуваме в една и съща ложа. Известно е, че след като на адвокатите не е разрешено да провеждат рекламна кампания, те се стараят да участват в колкото се може повече организации — братства, религиозни и обществени сдружения. Тъй като не желаете да проучите в какви други организации имаме съвместно участие, съдът ще предприеме усилия да изясни този въпрос. Сега, що се отнася до предложението да се оттегля от този процес, ще бъдете ли така любезен да ни съобщите вашите аргументи? Обмислете ги, докато сме в почивка, тъй като отговорът ви ще бъде записан в протокола. Десетминутна почивка.

— Тишина! Адвокатът на ищците? Имахте достатъчно време, за да помислите.

— Ищците предлагат всички въпроси и забележки относно членството в различни братства и обществени организации да бъдат изтрити от протокола.

— Предложението се отхвърля. Нищо няма да се изтрива от протокола. Хайде, уважаеми господине, трябва да имате някаква теория. Запознайте ни с нея.

— Ваша чест, в момента, когато повдигах този въпрос, той ми се струваше важен. Вече не смятам така.

— Но трябва да сте имали някаква идея, иначе нямаше да повдигнете въпроса, нали? Моля ви, говорете свободно, искам да знам.

— Ами… ако ваша чест ми позволи, споменатият факт може да навежда на мисълта, че съдията по делото е предубеден. Без да проявявам неуважение, ваша чест.

— Съдът ще приеме, че няма опит за такова. Но отговорът ви е непълен. Предубеден в полза на кого? На ищците? Заради някогашните ми връзки по линия на братството с техния дядо?

— Какво? О, не, ваша чест, предубеден в полза на, хъм… на госпожица… на ответната страна.

— Признавате ли, че тя наистина е Йохан Себастиан Бах Смит?

— Божичко, Джейк, сега вече Мак го сгащи за топките.

— Видя ли? След малко ще разбереш кой дърпа конците.

— Не, не, ваша чест, не признаваме нищо подобно. Тъкмо това е същината на предявения от нас иск.

— Но адвокатът не може да стои зад две противоположни тези. Ако тази млада жена не е Йохан Себастиан Бах Смит — както твърдят ищците, — следователно не е и мой колега по линия на братството. В противен случай, според собствената ви теория, излиза, че тя е Йохан Себастиан Бах Смит. Кое от двете всъщност твърдите?

— Боя се, че съм бил подведен от неправилно тълкуване на фактите. Моля съдът да ме извини.

— На всеки от нас се случва да бъде подведен. Приключихме ли с този въпрос? Може ли да се заемем с разпита на свидетелите?

— Въпросът е приключен, ваша чест.

— Но, доктор Бойл, сигурен ли сте, че сте извадили мозъка от онова тяло — от трупа — и сте го трансплантирали в тялото на тази жена?

— Не дрънкай небивалици, приятелче. Чу какво ти отговорих.

— Ваша чест, ищците отново молят съда за съдействие при разпита на свидетеля.

— Съдът нарежда на свидетеля да отговори на зададения въпрос!

— Съдия, не можете да ме уплашите. Присъствам като доброволен свидетел — и дори не съм гражданин на упадъчната ви страна. Сега съм поданик на Китай. Вашият Държавен департамент обеща на външния ни министър, че ще разполагам с пълен имунитет по време на целия си престой, ако се съглася да пристигна. Така че не си правете труда да ме заплашвате, няма да стане. Искате ли да ви покажа паспорта си? Дипломатически имунитет!

— Доктор Бойл, съдът е наясно с дипломатическия ви статут. Но вие бяхте поканен да дойдете тук — изцяло на наши разноски, както ви е известно, при това срещу доста солидна сума, вярно, че за сметка на свободното ви време — за да дадете нужните ни показания. Съдът ви моли да отговорите, колкото се може по-изчерпателно, на всички зададени въпроси, дори ако това изисква да се повтаряте. Искаме да разберем какво точно сте направили и какво знаете от първо лице, с което ще помогнете пряко и косвено на съда да установи самоличността на тази млада жена.

— О, разбира си, мили ми друже — щом е казано по този начин. Ами хубаво, да се върнем в началото и да го повторим още веднъж. От А до Я. Преди около година към мен се обърна ей онзи тип там, простете, искам да кажа онзи господин, Джейкъб Соломон, с молба да извърша това, което в жълтите вестници наричат „мозъчна трансплантация“. Приех предложението. След разни процедури — подробностите ще научите от него — изпълних задачата. Преместих мозъка и някои спомагателни части от един човешки череп в друг. Когато си тръгвах, трансплантираният мозък показваше добри жизнени показатели. Сега по въпроса „от кой на кого“. Мозъчният донор беше много възрастен мъж, а телесният донор — зряла млада жена. И това е почти всичко, което ми е известно — двамата бяха покрити, както можете да си представите, със стерилно хирургично бельо и прочее, преди да вляза в залата. Напълно подготвени за операция. Мъжът беше в тежко състояние, жената беше мъртва — масивна травма на черепа и мозъка в тази област. Част от мозъчното вещество бе излязло навън. Мъртва като кралица Ана, с изключение на тялото, което бе поддържано по изкуствен начин.

— През първия етап извадих мозъка от черепната кутия на онова жалко подобие на човек чрез хирургични техники, разработени от самия мен. Съмнявам се, че в момента на тази планета съществува друг хирург, способен да извърши нещо подобно. Доколкото успях да разгледам трупа, който сте представили като доказателство, мога да заявя, че това е тялото, за което бях нает от господин Соломон, или поне не забелязах каквито и да било признаци да се различава съществено от него. Идентифицирането на младата жена ей там е друг въпрос. Ако главата й е обръсната, щях да потърся белег от операция. Ако й бяхте направили рентгенови снимки на черепа, щях да проверя дали има тефлонова протеза, която хвърля сянка, различна от тази на човешката кост. Но подобни изследвания едва ли щяха да са окончателни, от гледна точка на освидетелстването, тъй като не е никак трудно както да се поставят тефлонови протези, така и да се направи разрез на теменната област.

— Доктор Бойл, да предположим за момент, че вие сте извадили жив мозък от тялото на веществено доказателство „Дж. Дж.“, тоест на трупа…

— Да предположим? Аз го направих, както ме чухте.

— Не ви противореча, просто използвам съответната правна терминология. И така, вие заявявате, че сте извадили споменатия мозък и сте го трансплантирали в тялото на млада жена. Огледайте се и вижте дали можете да посочите тази жена тук.

— Хайде, пак се правите на умници. Не съм нито гадател, нито председател на комисия в конкурс за красавици, аз съм хирург. Не, благодаря ви. Ако тази млада жена — това човешко съчетание от женско тяло и мозък на мъж — е оцеляла и е жива днес, нещо, за което не съм осведомен, нито следя хода на подобен оздравителен процес и искам да подчертая, че не можете да ме обвинявате за каквото и да било, свързано с него — та ако споменатата жена е жива, няма никакъв начин да я позная. Защо ли? Ще ви отговоря веднага. Господин адвокат, виждали ли сте някога човешко тяло, чиито жизнени функции се поддържат изкуствено и което е подготвено за провеждането на сложна операция? Сигурен съм, че не сте, инак едва ли щяхте да ми задавате такива тъпи въпроси. Но ви уверявам, че при подобни обстоятелства не бихте познали и собствената си жена. Ако искате да се изложа пред съда, сбъркали сте човека.

— Ваша чест, адвокатът на ищците не е в състояние да получи отговор от свидетеля по ключов въпрос.

— Съдът ще се съобрази със забележката. Свидетелят заявява, че може да идентифицира мъжкото тяло, но не е в състояние да го направи с женското. Докторе, признавам, че не съм наясно с един въпрос — вярно е, че не съм специалист по медицина, но все пак ми се ще да зная. Трябва ли да разбираме, че сте готов да извършите подобна операция, без да сте сигурен за идентичността на пациентите?

— Вижте, ваша чест, никога не съм се интересувал от дребните подробности. Господин Соломон ме увери, на юридически език, че „всичко е оправено“, ако използвам точно вашия американски идиом. Уверението му за мен означаваше, че са подготвени съответните документи, че са посрещнати всички правни изисквания и така нататък и че мога да оперирам спокойно. Повярвах му и го направих. Дали съм сгрешил? Трябваше ли да очаквам, че ще поискат да бъда екстрадиран, след като се прибера у дома? Че ще има усложнения и ще се наложи да си потърся друга родина? Защото най-сетне намерих място, където работата ми се цени високо.

— Никой не смята да ви екстрадира, докторе. Просто проявих любопитство, нищо повече. Това, което иска от вас адвокатът, се свежда до следното: в тази зала присъства жена, твърдяща, че е крайният продукт от вашата операция. Можете ли да я посочите?

— О, разбира се, че мога. Но не и като свидетел под клетва. Това е онази млада дама, седяща до Джейк Соломон. Как си, скъпа? Добре ли се чувстваш?

— Отлично, докторе.

— Съжалявам, ако съм те разочаровал. Чакай, сещам се за един начин, по който бих могъл да идентифицирам тялото. Трябва само да отворя черепа, да извадя мозъка и да потърся някои определени белези. Но, ха-ха-ха — това едва ли ще ти допадне. Предпочитам те жива, като ходещ паметник на невероятните ми умения.

— Аз също, докторе, и честно казано, с нищо не сте ме разочаровали. Изпитвам безкрайна благодарност към вас.

— Ваша чест, този разговор няма отношение към делото!

— Оставете на мен да преценя това, господин адвокат. Обстоятелствата напълно оправдават разговора между тези двама души — ако не от друга, от човешка гледна точка.

— Госпожице Смит, бих искал да ви прегледам, преди да се върна у дома. Заради моето списание, както се досещате.

— Но разбира се, докторе! Каквото пожелаете — стига да не ми отваряте черепа!

— О, нищо подобно, само обичайните неща — почукване по гърдите и прочее. Какво ще кажете за утре, в десет сутринта?

— Колата ми ще ви чака в девет и трийсет, докторе. Или дори по-рано, ако ми окажете честта да закусвате с мен.

— Съдът намира за необходимо да ви прекъсне. Съжалявам, че трябва да го научите, но утре в десет и двамата ще бъдете тук. Време е да прекратя заседанието и…

— Не, ваша чест.

— Какво, доктор Бойл?

— Казах „не“. Няма да съм тук утре сутринта. Тази вечер в двайсет часа ще говоря пред вашето касапско дружество. Имам предвид Американската хирургична асоциация. Дотогава съм на ваше разположение. Предполагам, че можете да призовете госпожица Смит утре в десет, но не и мен. Заминавам за любимия ми Китай тази нощ. Там ме чакат прекрасни възможности за научна работа — не можете да си представите на какви неща са съгласни осъдените на смърт затворници. Така че не смятам да губя още един ден в глупави въпросчета. Но съм готов да ви сътруднича сега.

— Хъммм… боя се, че съдът ще трябва да се примири със случая „Мохамед и планината“. Е, добре, удължавам заседанието с още час.

— Свидетелят може да се оттегли. Ищците по делото имат ли и друг свидетел?

— Не, ваша чест.

— Защитата?

— Госпожица Йохан Смит не може да предостави нови доказателства.

— Господин Соломон, ще произнесете ли заключителна реч?

— Не, ваша чест. Фактите говорят сами за себе си.

— Ищците?

— Ваша чест, да разбираме ли, че намерението ви е да приключим това дело днес?

— Точно това се опитвам да кажа. Работихме упорито доста дни и съм склонен да се съглася с отношението на доктор Бойл по въпроса — да разчистим най-сетне тази бъркотия и да си вървим у дома. И двете страни заявиха, че не разполагат с повече свидетели, нито доказателства. Адвокатът на госпожица Смит се отказа от произнасянето на заключителна реч. Ако ищците имат намерение да пледират, това е тяхна работа. Ако желаете, господа, мога да обявя кратка почивка, след което да преминем към заключителната част. В противен случай ще трябва да продължим утре сутринта. Възможно е тогава да поискате отлагане на делото, но нека ви предупредя, че съдът едва ли ще погледне на това с добро око. Не виждам никакъв смисъл в тактиката на протакане, изчакване и извъртане. Е, какво е вашето желание?

— Ще бъде ли удобно да узная, ваша чест, ако продължим тази вечер, колко дълга ще е почивката преди това?

— … след като защитата отхвърли предоставените доказателства, дойде време съдът да вземе решение. Но първо ще направя едно изявление. В случай, че делото бъде обжалвано, съдът възнамерява, съгласно облекчаващата наредба от 1948, по свое усмотрение да препрати делото за ново решение във Федералния апелативен съд, с препоръка да бъде разгледано от Върховния съд. Не мога да твърдя, че това ще се случи, но съществуват множество изгледи, че би могло да стане, тъй като казусът не е от баналните.

— Изслушахме адвоката на ищците, чухме свидетелите и се запознахме с предоставените доказателства. Виждам четири възможности за съдебно решение:

1. Както Йохан Себастиан Бах Смит, така и Юнис Евънс Бранка са живи;

2. Юнис е жива, а Йохан — мъртъв;

3. Юнис е мъртва, а Йохан жив;

4. Както Юнис, така и Йохан са мъртви.

Съдът взе следното решение: Моля, госпожице Смит, станете. И така, обявяваме, че присъстващата в залата личност е органно съчетание от тялото на Юнис Евънс Бранка и мозъка на Йохан Себастиан Бах Смит и че, в съответствие с валидния казус, утвърден от делото „Наследниците на Хенри М. Парсънс срещу Роуд Айланд“, тази жена е Йохан Себастиан Бах Смит.

22.

— … да разбирам, че ми предлагаш своето прекрасно тяло? Съжалявам, миличка. Не се интересувам от жени. Нито от мъже. Нито от гумени приспособления, високи токчета и всякакви други играчки. Аз съм садист, госпожице Смит. Садист гений, който е осъзнал от съвсем млад, че трябва да стане хирург, за да не се превърне в съвременен Джек Кеч[1]. Чисто високомерие и нищо повече. Но все пак ти благодаря. Жалко, защото имаш наистина великолепно тяло. — („Е, шефе, току-що ти отказаха. Това е урок, който всяка жена трябва да научи. Среши си косата и започни отначало.“)

„Юнис, за мен беше облекчение. Въпреки че той имаше право да вкуси от удоволствието.“

— Аз съм вашата Галатея, докторе, дължа ви всичко, което пожелаете. Освен да ми отворите черепа. И продължавам да ви бъда длъжница. Предлагах ви само малък, символичен аванс. Но вие не откликнахте като типичен австралиец — а и не изглеждате такъв.

— Ах, това ли? Всичко е измама, мила. От младостта ми в Сидни до елитното медицинско училище в Лондон — само лъжа и измама. Облечи си пеньоара, защото смятам да си вървя. Ей, имаш ли нещо против да заснемат това невероятно задно салто за моите архиви?

— Къде да пратя записа, докторе?

— Джейк Соломон знае. Дръж гребена високо, миличка, и си живей живота, ти си моят шедьовър.

— Ще се постарая.

— Браво! Така те искам!

Според неофициални съобщения неидентифициран летящ обект с приблизително дисковидна форма се е приземил в Пернамбуко и хуманоидният му екипаж се е срещнал с местните селяни; съобщението бе отречено още преди да стигне до новинарските емисии. Броят на частните полицейски служби в Щатите надхвърли три пъти този на обществените. Госпожица Джоан/Йохан Смит получи над две хиляди предложения за брак, няколко пъти повече покани за интимни срещи, сто осемдесет и седем смъртни заплахи, неустановен брой бележки с опити за изнудване и четири бомби — нито една от които не бе приета лично, тъй като пратките й преминаваха през частна пощенска служба „Меркурий“ съгласно установения по-рано през годината ред. Наложи се подмяна на механичната ръка в един от бункерите за преглед на кореспонденцията, останалите три бомби бяха обезвредени без инциденти.

Министърът на пощите почина от свръхдоза барбитурати, заместникът му отказа да приеме овакантения пост и подаде молба за пенсиониране. Жена в Олбъни роди „фавън“, който беше кръстен, умря и бе кремиран за осемдесет и седем минути. Без цветя и без снимки. Според доклад на ФБР престъпността е нараснала със 71 процента, главно за сметка на тежките углавни престъпления — въоръжени грабежи, изнасилвания, нападения със смъртоносно оръжие, убийства и опити за убийства. Учебният процес в университета Харвард все още е преустановен заради студентски бунт.

— Джейк, последния път, когато отказа да се ожениш за мен, ми обеща да прекараме една нощ в града, ако спечелим делото.

Господин Соломон остави чашата.

— Ставаше дума за празничен обяд, мила. Доколкото си спомням, по онова време ти ми заяви, че чекът от нощен клуб не може да замести брачното свидетелство.

— И това е така. Но реших, че няма смисъл да упорствам за брака, след като ми оказа честта да бъда твоята първа наложница. Уф… забрави за „първа“. Не зная как прекарваш времето си, когато не си тук. Добре де, не е задължително да съм първа. — („Сестрице, никога не разпитвай мъжете за сексуалния им живот. Ще те излъжат.“) „Не се безпокой, миличка, имам друга идея. Джейк ще ни отведе в нощен клуб, а ние ще си сложим онзи разкошен златистосин тоалет — това е нещо, което не се забравя.“

— Юнис, сериозно ли мислиш, че си имам и друга?

— Едва ли имам право на мнение по въпроса, сър. Джейк, стоях си у дома почти през цялото време на процеса, излизах само няколко пъти на пазар, и то с Уини. Но сега, след като спечелихме делото, не виждам смисъл да продължавам със затворническия живот. Виж, скъпи, можем да си направим купон за четирима — момиче за теб и момче за мен, а после ти да се прибереш, за да се наспиш.

— Наистина ли смяташ, че ще се върна и ще те оставя сама в някой нощен клуб?

— Това, което смятам, е да прекарам тази нощ по клубове и да се веселя. Аз съм свободна, над двайсет и една — Божичко, бях го забравила — над двайсет и една! И мога да си позволя охрана. Но няма никаква нужда да будуваш с мен през цялата нощ. Или може би предпочиташ да правиш компания на Уини? Тя те харесва.

— Юнис, наистина ли възнамеряваш да си наемеш жиголо?

— Джейк, няма да се омъжвам за него, нито дори да го вкарвам в леглото си. Очаквам да потанцува с мен, да се усмихва, да води приятен разговор — на цената на водопроводчик. Толкова ли е лошо?

— Няма да го позволя. Освен това не виждам какво има да се празнува. Юнис, делото още не е минало през Върховния съд.

— Имаме предостатъчно поводи за празненство. Вече притежавам легален статут — благодарение на теб, скъпи — и ти не си мой попечител, а внучките ми изгубиха по всички точки. Ако трябва да чакаме окончателното решение на Върховния съд, и двамата ще остареем.

— О, глупости! Още утре заминавам за Вашингтон, за да придвижа този въпрос. Малко търпение.

— Само не искай от мен търпение, мили. Зная, че скоро ще разрешиш въпроса, но, Джейк, в живота се случва какво ли не. Представи си, че катастрофираш…

— Дори това няма да ме стресне, скъпа. Тъй като по наследство не мога да очаквам сериозни сърдечни проблеми, нито имам генетична предразположеност към рак, защо да не бъде катастрофа? Всичко друго, само не и бавна, мъчителна смърт.

— Натриваш ми носа за грешката, която допуснах. Ще ми позволиш ли да свърша? Веднъж подхвърли, че според статистиката ти остават не повече от десет-дванайсет години живот — докато пред мен имало най-малко половин столетие. Това не е вярно, Джейк. Моята средна продължителност на живота все още е нула.

— Какво се опитваш да кажеш, за Бога?

— Истината. Която ти си забравил, а аз осъзнавам във всяка златна секунда. Джейк, в главата си имам трансплантат. Уникален трансплантат. Никаква статистика не може да важи за мен. Никой не знае какво ще стане, никой не може да предположи. Ето защо живея всеки ден, сякаш е последен. Джейк, миличък мой, не съм изплашена от смъртта, не, аз съм безумно щастлива. Когато бях малко момче, мама ме научи на една молитва:

Сън ме вече мен полази,

Бог душа ми да опази,

и ако смъртта живота ми отнеме,

моля се на Бог душата ми да вземе.

Това е, Джейк. Не съм се сещала за тази молитва от деветдесет години. Но сега я използвам и… заспивам щастлива, без грижи за утрешния ден. — („Сестрице, пак излъга! Най-много да промърмориш едно Ом мани падме хум!“) „Същото е, сладурано. Молитвата е това, което влагаш в нея.“

— Джоан Юнис, веднъж ми каза, че не си вярваща. Какви са тези детски молитви?

— Доколкото си спомням, казах ти, че съм бил „умерен агностик“ — докато не умрях за кратко. Все още съм агностичка — което означава, че не зная отговорите на въпросите, които ме вълнуват, — но сега съм щастлива агностичка, защото дълбоко в сърцето си съм уверена, че светът не е безцелен, че в него има доброта и че присъствието ми е със съвсем конкретна причина, дори да не ми е известна. А тази молитва не е нищо повече от мисловен ритуал. За мен тя означава да изживея всеки миг пълноценно, така, както би го изживяла Юнис — весело, щастливо, без да се бои от смъртта. Като стана дума за тревоги, Джейк, одеве спомена Паркинсън?

— Не мога да кажа, че съм силно обезпокоен. Като адвокат, не виждам какво повече би могъл да направи. Но той е подъл човек, а Върховният съд е съставен от хора, не от ангели. Юнис, там има петима честни мъже и още четирима, от които не бих купил и кола. Ще видим какво ще стане.

— Така е, Джейк. Но не мисли за Парки. Най-лошото, което може да ни направи, е да източи малко пари. Което мога да понеса, след като и без това имам прекалено много. Такива като Парки на този свят с лопата да ги ринеш — трябва ли да се тревожим заради всичките?

Соломон се засмя.

— Права си. Ще се постарая.

— А сега иди да си вършиш каквото там беше намислил и забрави, че се опитвах да те замъкна в някой клуб. — („Сестрице, твърде лесно се предаваш.“) „Кой се е предал?“

— Юнис, ако наистина искаш да…

— Не, Джейк, не искам! Виждам, че сърцето ти е другаде. Докато си във Вашингтон, ще опитам някой от пороците на този декадентски град. Но ти обещавам, че ще си взема охрана. Малчо например, той плаши хората с ръста си. Ще поканя Алек и Мак и Уини, за да станем четворка.

— Юнис.

— Да, мили?

— Проклет да съм, ако те оставя в лапите на онези два вълка.

— О, Джейк, ревност ли долавям?

— Не. Бог да ме пази от този мазохистичен недъг. Но щом си решила твърдо да се запознаеш с обратната страна на медала, ще бъда до теб. Обличай се, момиче, отивам да изтупам молците от вечерното си сако. Официален тоалет.

— Сиреч голи гърди? — „Ти щеше ли да се справиш по-добре, котенце?“ („Свалям ти шапка, сестрице.“)

— … прекалено фриволно за мястото, където отиваме. Освен ако тялото ти не е боядисано.

— Скъпи, ще се постарая да не те изложа. Но искаш ли преди това да подремнеш?

— Защо не, ще си почина малко след вечеря. Потегляме в десет. Искам да си готова за скок.

— Олеле, как ме изплаши! Да ти помогна ли да заспиш? Двете с Уини? Малко упражнения?

— Вече научих каквото ми трябва. Но трябва да призная, че е много приятно две млади момичета да ти пеят приспивна песен. Може да ви държа будни цяла нощ.

— Да, сър.

— А сега, надявам се, ще ме извиниш. — Господин Соломон стана, наведе се и й целуна ръка. — Адиос!

— Върни се тук и ме целуни както трябва!

Той я погледна през рамо.

— По-късно, мила моя. Жената трябва да си знае мястото. — След тези думи Джейк излезе.

(„Кой спечели този рунд, шефе?“) „Джейк смята, че е той, Юнис, но ти ми кажи какво мислиш.“ („Учиш се, сестрице — бързо се учиш.“)

Джоан отиде при стенобюрото и вдигна телефона — бе решила да се обади оттук, защото нямаше видеокамера. След няколко сигнала в слушалката се чу:

— Кабинетът на доктор Гарсия.

— Говори секретарката на госпожа Макинтайър. Там ли е докторът и ще може ли да разговаря с госпожа Макинтайър?

— Моля почакайте. Веднага ще попитам.

Докато чакаше, Джоан си нашепваше молитвата от медитацията. Малко по-късно чу спокоен глас:

— Доктор Гарсия на телефона.

— Аз съм секретарката на госпожа Макинтайър. Докторе, безопасна ли е тази линия?

— Разбира се, Юнис.

— Роберто, мили, имаше ли новини за мен?

— „Гърците превзеха Атина.“

— О! Сигурен ли си?

— Без никакво съмнение, Юнис. Но не изпадай в паника. Можем да направим аборт веднага щом пожелаеш. Никой няма да разбере. Ще повикам доктор Криста, той е отличен специалист. Аз ще му асистирам, за да не присъства сестра…

— О, Роберто, не и не! Не си ме разбрал, скъпи — възнамерявам да задържа това бебче дори ако е последното нещо, което направя в този живот. Ти ме направи невероятно щастлива. — („Шефе, сега вече наистина имаме повод за празненство! Но не казвай на Джейк, нали?“) „Все още на никого. Кога ще ни се подуе коремът?“ („Няма да е в идните няколко седмици, освен ако не започнеш да се тъпчеш като прасе.“) „Вече съм гладна. Искам да си хапна сладолед.“ („Не може.“)

След кратка пауза докторът каза:

— Изглежда, съм разбрал ситуацията погрешно. Но ти беше доста нервна, когато вземахме проба.

— Разбира се, глупчо. Защото се боях, че може да не се е получило.

— Хъм… Юнис, чувствам се лично отговорен. Зная, че си приказно богата и ще има много мераклии, така че трябва да подготвиш внимателно брачния си договор. Между другото, аз съм свободен.

— Какво мило предложение, Роберто — и откровено. Благодаря ти, скъпи, наистина го оценявам. Но тъй като съм богата, не ме е грижа какво ще си кажат съседите.

— Юнис, въпросът не е само да не останеш самотна майка. Аз разбирам и отговорностите, които води със себе си едно дете.

— Роберто, скъпи, това дете не е твоя отговорност. То е само мое.

— Извинявай.

— Искам да знаеш, че с нищо не си задължен. Благодарна съм ти за помощта. Но вместо да се опитваш да направиш от мен почтена жена — което ще е много трудно, — защо не махнеш онзи имплант от хубавото краче на Уини и не сложиш друг, на друго място — където ще върши по-добра работа. Нея направи почтена жена. Много ще е по-лесно, а и тя го заслужава.

— Това е идея. Даже ще ти призная, че ми е минавало през ума. Но тя не желае да те напуска.

— Не е необходимо. Какво пречи да й направиш едно хубаво бебче и тогава двете ще си живеем заедно? Добре, добре, млъквам и повече няма да ти се меся в живота. Имам два въпроса — тази нощ смятам да изляза в града и да отпразнувам хубавата новина, която научих от теб. Трябва ли да се ограничавам само с леки питиета?

— Ни най-малко. Съвсем скоро ще те поставим на специална диета. Но тази вечер можеш да се напиеш до забрава и това по никакъв начин няма да повлияе на бебето. Знаят го от личен опит милиони жени…

— Е, няма да се натряскам, но може да обърна няколко чашки. И последен въпрос — ако можеш да се освободиш от задълженията си, искаш ли да ми правиш компания? Официално празнуваме съдебната победа. Това за „Гърците превзеха Атина“ ще си остане наша тайна.

— Хъм…

— Изглеждаш ми разтревожен за нещо.

— Ами, там е работата, че имах среща с Уини.

— Ах! Значи не се изразих съвсем правилно. Аз имам среща с Джейк, а се надявам вие с Уини да ни правите компания. Не съм те канила да прекараш нощта с мен — макар че не бих имала нищо против да го направим някой друг път, без Уини да разбере. Ти си приятен мъж и сигурно ще ми е хубаво с теб.

— Юнис, и на мен също — с теб.

— О, сигурно го казваш на всички свои пациентки. Докторе, нека те помоля нещо. Почакай десетина минути, преди да позвъниш на Уини. Искам да я помоля да ми направи една услуга.

— Десет минути.

— Благодаря ти, Роберто. До скоро. — Джоан превключи на интеркома. — Уини? Заета ли си, миличка?

— Чета книга. Идвам веднага.

Джоан я чакаше в коридора.

— Нищо важно, мила. Искам само да позвъниш на О’Нийл и да му предадеш, че бих желала да говоря с Финчли. Зная, че мога и сама да потърся О’Нийл, но така ще е по-официално.

— Разбира се, Джоанче. Да ти правя ли компания?

— Уиничка, знаеш много добре, че ако ми трябва компания, ще те предупредя. Но сега бих искала да помоля нещо Финчли насаме. Така че пусни го в стаята ми, когато дойде, върни се в твоята стая и затвори вратата. След десетина минути ще те потърсят по телефона.

— Мен ли?

— Да, очаква те приятна изненада. Двете с теб, Джейк и доктор Гарсия ще ходим тази вечер на клуб.

— Ах!

— А когато се приберем, гледай да не го пускаш да си върви до сутринта, а аз ще се позабавлявам с Джейк. Той знае ли кой е „Боб“?

— Предполагам, че знае.

— Все пак бъди внимателна с добрия доктор, скъпа. Мъжете са толкова срамежливи. Хайде, изчезвай.

След четири минути Уини обяви за пристигането на Финчли и излезе.

— Викали сте ме, госпожице — рече той.

— Миличък, тези врати са звуконепроницаеми. Можеш да не бъдеш така официален.

Той видимо се отпусна.

— Добре, мила.

— Хайде, цункай ме и седни. Вратата на хола е заключена. Уини е единствената, която може да ни обезпокои, но няма да го направи.

— Мило, понякога ме караш да се чувствам на тръни.

— О, сладкият ми. — Тя се отпусна в обятията му. — Искам да те питам нещо — по-точно очаквам от теб съвет. Обсъди го с О’Нийл и ако трябва, с останалите от охраната. Но ми е нужен твоят съвет, другите са за прикритие.

— Жено, спри да говориш и ме целуни.

Тя го послуша и този път целувката им беше дълга и страстна. Когато се откъсна от нея, той промълви с пресипнал глас:

— Не носиш нищо отдолу, нали?

— Позна, Томчо, но нека първо приключим с въпроса. Тази нощ излизаме на клуб — Джейк и аз, Уини и доктор Гарсия. Не зная къде са намислили да ни водят, но ми се ще да видя някое много яко местенце. Предположих, че ти ще имаш нещо предвид.

— Хъм… Юнис, елитно ли трябва да е заведението, или бардак?

— Нали и двете са безопасни, след като се озовеш вътре? Ако въобще можем да влезем.

— Хъм… има едно, със собствен паркинг и бронирани врати. Виж, ще ти донеса списък, но лично аз ти препоръчвам него.

— Добре. Благодаря ти, Том.

— Радвам се, че мога да ти бъда полезен. Имаме ли още малко време? Може ли да заключа и другата врата?

— Щом аз не се безпокоя от Уини, защо ти трябва? Вземай една възглавница и ме просвай на пода.

Компанията се събра в стаята на Джоан. Джейк Соломон бе избрал старомоден класически тоалет — черен смокинг и панталони, бяла риза с колосана яка. Контрастът между ризата и смокинга представляваше чудесен фон за златното колие с кръста. Доктор Гарсия бе също официален, но според модерните представи: алено трико с предизвикателни подплънки, ластично яке в бял защитен цвят, риза от черна коприна с жабо, обсипано с перли. Малката Уинифред бе облякла своя нов изумруден тоалет, но с дълга до пода пола — нямаше телесна украса, но постоянното изчервяване действаше като успешен заместител. На челото си бе поставила един самотен изумруд — изглеждаше като кастовото отличие при индусите.

Джейк я огледа.

— Дребосъче, какво държи този камък на челото ти? Застраховката?

Тя се изчерви отново, но отговори в същия стил:

— Завит е с тирбушон, сър. Искате ли да го развинтя?

— Не, страхувам се да не казваш истината.

— Никога в смесена компания, сър. Залепен е с една от онези лепенки, които използваме за превръзки. Не се разтваря от вода и пот, но лесно се маха с алкохол.

— В такъв случай, мила, внимавай да не разливаш питието си нагоре.

— О, аз не пия, господин Соломон. Ако ме почерпите „Куба либре“, ще бъде без „либрето“, ако е „Блъди Мери“, ще се огранича само до доматения сок.

— Докторе, да я оставим у дома, не става за купон.

— Ще ме зарежете само защото не пия ли, господин адвокат?

— Защото ме наричаш „господин адвокат“. И „сър“. Уини, след залез-слънце името ми е Джейк.

— Да, господин адвокат — отвърна смирено Уинифред.

Джейк въздъхна.

— Докторе, кога ли ще се науча да печеля споровете с жени?

— Ако се случи, съобщете го на доктор Розентал. Рози пише книга за разликата в мисловните процеси между мъжете и жените.

— Мечтател. Юнис, това нещо, дето си го облякла, прикрива ли те достатъчно? И какво е всъщност?

— Хула-пола, Джейк. Върши чудесна работа. — Полата на Джоан стигаше до пода, а горната част на тялото й бе изрисувана в безброй звезди, които плавно избледняваха към шията и раменете. Полата се състоеше от хиляди златисти и сини найлонови нишки. Когато седна, те се разтвориха, разкривайки великолепните й крака. Веднага щом се изправи, нишките се спуснаха надолу и се превърнаха в непроницаема златна завеса.

— Какво ще кажеш, Джейк? А като се раздвижа…

— Невероятно. С гащички ли си отдолу?

— Неуместен въпрос. Полинезийките не са носили гащички, докато мисионерите не са ги развратили.

— Това не е отговорът, който…

— Не трябваше и да бъде.

— … но след като вече си станала, да тръгваме.

— Да, скъпи. — Джоан Юнис си сложи полупрозрачен воал и позволи на Джейк да загърне раменете й с фино вечерно наметало. Джейк скри лицето си с домино — напоследък бе придобил нежелана известност покрай телевизионните репортажи за процеса. Докторът също носеше малко бяло домино — за да е в стила на групата, — а Уини се прикри зад матовозелено було от същия материал като полата.

Докато влизаха в асансьора, Джоан Юнис попита:

— Джейк, къде отиваме?

— Не ти е работа да питаш, жено. Като начало в клуб „Газовия фенер“.

— Звучи интригуващо — рече Джоан. — Ще има ли пианист с черни ластици на ръкавите и прочее?

— И сламена шапка и фалшива пура? Хъм, да. Този тип може да изсвири всичко, написано през последните сто години.

— Искам да го чуя. Но, Джейк, след като това ще е моята празнична вечер, ще ми направиш ли една малка услуга?

— Вероятно. Да чуя предложението.

— Има един клуб, за който съм слушала. Докато спеше, резервирах маса за десет и трийсет. Искам да го пробваме.

— Уини, не си я пазила достатъчно строго. Юнис, не можеш да вземаш подобни решения, аз съм мъжът в тази къща. Как се казва този клуб? Ще те заведа в „Газовия фенер“ по-късно — казват, че там имало една келнерка с най-хубавия задник за щипане в цялата вселена.

— Сигурно е със силиконови подплънки, Уини може да ги разпознава. Казва се „Помпей днес“. Записах адреса.

— Няма да ни потрябва. — Веждите на Джейк Соломон се бяха подали над доминото. — Този бардак е в изоставените райони.

— Има ли значение? Разполагат със закрит паркинг и ме увериха, че никой не може да проникне неканен през бронираните врати.

— Но остава проблемът с отиването и връщането.

— Имам пълно доверие на Финчли и Малчо.

— Джоан Юнис, когато извеждам дама на вечеря, тя се вози в моята кола, не аз в нейната.

— Както и да е, Джейк, просто се опитвах да бъда полезна. Говорих с Финчли и той каза, че имало безопасен маршрут, осигурен от Организацията. Няма проблем Финчли да го каже на Рокфорд.

— Организацията? Аз я наричам мафията. Ако има безопасен маршрут, Рокфорд със сигурност го знае. Опитът му е доста по-голям от този на твоите момчета.

— Джейк, виждам, че не ти се ходи там. Добре, да идем в „Газовия фенер“, но ти обещавам, че ще боцна с карфица дупето на онази келнерка.

Естествено, отидоха в „Помпей днес“.

Нямаше проблем по пътя, клубът разполагаше с отделно помещение, където да се забавляват охраната и шофьорите на по-важните гости. Оберкелнерът ги отведе през дансинга до запазената маса.

— Мястото харесва ли ви, „господин Джонс“?

— Да, благодаря — отвърна Соломон.

Две сребърни купи с шампанско се появиха на масата още докато се настаняваха. Оберкелнерът поднесе едната бутилка на Джейк, който хвърли бърз поглед на етикета и заяви:

— Това беше доста лоша година за „Пол Роджър“. Имате ли „Дом Периньон“, реколта деветдесет и пета?

— Незабавно, сър. Нещо друго мога ли да направя за вас?

Джоан Юнис се наведе към Джейк.

— Моля те, кажи му, че този фотьойл не ми харесва. Конструиран е от Торквемада.

Оберкелнерът я погледна смутено.

— Съжалявам, че мадам е на такова мнение за нашето обзавеждане. Но за него отговарят доставчиците на заведението, не обслужващият персонал.

— Както и да е, но ако смятате, че ще ми е приятно да прекарам вечерта върху този хокеен стик, дълбоко се лъжете. Джейк, трябваше да идем в „Газовия фенер“.

— Може би, но вече сме дошли тук. Само за момент, скъпа. Оберкелнер?

— Да, сър?

— Сигурно имате офис тук?

— Разбира се, сър.

— С бюро и столове. Вероятно и с онези облицовани с кожа въртящи се кресла.

— Така е, сър, ако мадам желае да си почине…

— Да, идеята ми беше да ни донесете четири такива кресла тук.

— Ах, сър, не зная как ще се почувстват другите гости на заведението.

Джейк Соломон се огледа. Барът бе наполовина пълен.

— Защо не им обясните, че срещу съответното заплащане ще получат същата услуга? Ако цената е достатъчно висока, няма да ви създават неприятности. Дори и да възникнат проблеми, нали имате охрана?

— Всички наши служители са и охрана, сър. Добре, бъдете търпеливи и след минутка ще ви донесем други кресла. — И бързо им раздаде менюто и листата за напитките.

Роберто и Уини вече танцуваха. Джоан отново се наведе към Джейк, за да надвие шума на музиката, и го попита:

— Джейк, ще ми купиш ли това пропаднало място?

— Толкова ли ти хареса?

— Не, искам да направя клада от тези фотьойли. Бях забравила колко зле се отнасят с клиентите в нощните клубове.

— Държиш се като глезено дете.

— Съвсем преднамерено. Джейк, светът щеше да е много по-добро място, ако потребителят се бореше за правата си всеки път, когато се опитват да го измамят. Погледни само какъв куверт ни вземат — достатъчен е да купят нови фотьойли. Всъщност с какво друго се занимават тук? Да не би на втория етаж да има публичен дом?

— Юнис, виждаш ли онези три маси с хубави млади жени и мъже? Ухилени до уши, озъртащи се, с големи чаши за шампанско пред тях? Какво си мислиш, че правят тук?

— Ей, едно от момичетата сигурно няма и дванайсет.

— По-скоро и десет. Но кой ще провери на колко е години в изоставените райони? Мила, нали не сме излезли тази вечер, за да реформираме света?

— Не и аз. Щом държавата не е в състояние да въведе ред по тези места, не е моя работа да го правя. Но мразя, когато се експлоатира детски труд. — („Сестрице, нали дойдохме тук, за да се забавляваме?“) „Разбрах намека. Спирам.“

Приближи се една келнерка и им напълни чашите отново. Беше хубава, облечена само със сандали, малко грим и с грижливо епилирана кожа.

— Джейк, и тя ли е от тях? — попита Джоан.

— Не знам. Не познавам тукашните правила. Юнис, нали ти казвах да не идваме тук.

— Голотата ли те шокира? Джейк, скъпи, нали ти обясних, че моето поколение не гледа на тези неща по същия начин.

— Хъм. Още една подобна забележка и цяла вечер ще ти викам „Йохан“.

— Ще бъда добра. Обещавам. Скъпи, келнерката ми напомни за Честърфийлдския клуб. Канзас, трийсет и четвърта.

— Юнис, през трийсет и четвърта още съм ходил с пелени. Та какво имаше там?

— По-малко фалш и много по-тънки цени. Беше място за забавление на богати господа и оскъдно облечени дами. Джейк, тя се връща. Попитай я.

— Какво, скъпа? Дали е една от тях? Ще трябва да й бутна бакшиш.

— Просто се поинтересувай дали е свободна. Пъхни й десет долара, няма да се обиди.

Келнерката застана до масата и попита усмихнато:

— Прегледахте ли листа с дрогата? Предлагаме всякакви незаконни вещества на контролирани международни цени, с двайсет и пет процента надценка. Гарантирана химична чистота, получаваме ги от държавни доставчици.

— Не за мен, благодаря. Юнис? Искаш ли една разходка из облаците?

— Аз ли? Не пия дори аспирин. Но нека шампанското да продължава да се лее. И бих хапнала един сандвич или нещо от сорта. Чикита, имате ли кухня?

— Винаги държим готвач за подобни случаи, мадам, в края на листа има и меню с ястия. Предлагаме всичко — от препечени филийки до омари.

— Нека бъде едно голямо плато с малки сандвичи, благодаря. Джейк, не забравяй какво ти казах.

Джейк извади десетдоларова банкнота и повика келнерката настрана. Банкнотата изчезна с такава бързина, сякаш се бе разтворила във въздуха. Джейк боботеше нещо с тих глас.

Жената се усмихна и отговори спокойно:

— Не, сър, съжалявам, дори не ми е позволено да танцувам с посетителите. Не съм от бранша, аз съм омъжена жена. Но мога да ви уредя каквото пожелаете. — И погледна към масите с млади мъже и жени. — Само за вас ли, сър? Или за всички?

— Не — побърза да отвърне Джейк. — Просто проявявах любопитство.

— Аз съм любопитната — намеси се Джоан. — Простете, мила, не биваше да го карам да ви пита.

— Мадам, гостите ни могат да питат каквото пожелаят. Но нали разбирате — тук съм, защото бебчетата ми имат нужда от нови обувки. Близнаци — на две годинки. Водя спор с комисията дали да не ми издадат ново разрешително, след като са близнаци и могат да се броят за едно. Иска ми се да си родя и момиченце.

— А мога ли да ви попитам… — Джоан се наведе напред и прочете името от табелката. — Мери? Тук ли живеете? В бордеите?

— Божичко, не! Мъжът ми никога не би се съгласил. Един брониран автобус ни докарва и ни откарва след края на работното време.

— И кой се грижи сега за близнаците? Детегледачка?

— О, не, мама живее с нас. Всъщност, мадам, тази работа е доста добре платена. Най-вече от бакшишите. Е, понякога получаваш шамар от пийнал клиент, но то си е в реда на нещата. От друга страна, пияните дават най-големи бакшиши. — Тя се усмихна на Джоан. — Мадам, можете да получите работа тук винаги когато пожелаете. Имате чудесна усмивка и великолепна фигура.

— Благодаря, Мери.

— Извинете, но е време да си вървя, че оберкелнерът ще ми се скара.

— Ето още един човек, който си е намерил малка ниша в живота — въздъхна Джоан. — Джейк, дали е щастлива?

— О, със сигурност. Въпреки неприятните страни на професията. Ще пробваме ли дансинга?

— Джейк, нали не танцуваше?

— Не танцувам вашите модерни танци. Но мога да опитам, ако настояваш. Чудя се дали онази машина може да ни пусне малко рок?

Джоан се изкиска.

— Не забравяй, че на моята истинска възраст е нормално да се отнасям към рока така, както ти към съвременната музика. По мое време се танцуваше суинг, макар че лично аз се научих едва когато излезе на мода фокстротът.

— И аз мога да играя фокстрот, не съм толкова млад. Юнис, какво ще кажеш за едно танго?

— Виж, за това съм готова! С това ново тяло ще е истинско удоволствие. Знаеш ли, онзи ден учих Уини как се танцува танго. Джейк, сигурно няма по-секси танц от тангото — ако се танцува както трябва. Ще провериш ли дали могат да ни пуснат?

Разговорът им бе прекъснат от няколко млади мъже, натоварени с въртящи се фотьойли. След това пристигнаха сандвичите и още шампанско, а Роберто и Уинифред се върнаха на масата.

— О, храна! — възкликна Уини. — Сбогом, тънка талия. Боб, ще ме обичаш ли, когато стана дебела?

— Кой знае? Като му дойде времето, ще разберем. — Той посегна към сандвичите.

— Уиничка, зарежи тази кола и си налей шампанско.

— Джоанче, знаеш, че не бива. Такава ми е съдбата. Страхувам се да не се напия.

— Роберто, обещай на това бедно дете, че ако припадне, ще го откараш у дома.

Междувременно кабарето вече се беше напълнило, светлините се смениха и представлението започна. Първо се появиха двама комици — Джоан ги слушаше, опитваше се да се забавлява, но повечето от скечовете й бяха познати. Както и следваше да се очаква, „мръсните“ вицове от нейната младост бяха изчезнали. Тъй като разчитаха единствено на шока от нарушаване на табуто, те вече не можеха да представляват интерес за зрители, живеещи в един свят без ограничения. Както и преди, смешните случки се въртяха около секса, тема, която винаги щеше да вълнува човечеството. Въпреки това тя аплодира края на скечовете. Последва кратка пауза със затъмнение и когато пуснаха светлините, дансингът се бе превърнал в сцена. Стара ферма се използваше за декор на една от най-баналните любовни истории, с каквито можеше да се развлича публиката, участниците в нея бяха облечени символично, според ролите си — фермерът, дъщеря му, градският тарикат и неговите стодоларови банкноти. Играеха пантомима под акомпанимента на оркестър.

— Ако тя е фермерска дъщеря, аз съм Адолф Хитлер — прошепна Юнис на Джейк.

— Ти пък какво разбираш от фермерски дъщери?

— Доста, макар че бях градско момче. Всяко лято ходех да работя в някоя ферма извън града — малко парици и някоя и друга фермерска щерка, това ми бяха радостите в живота. Джейк? Защо не си купим някоя изоставена ферма? Семпло местенце с висока стена, вдигащ се мост и ров, собствена електростанция и водоизточник? Да се разкараме от този агонизиращ град.

— Стига да пожелаеш, скъпа. Омръзна ли ти тук? Искаш ли вече да си тръгваме?

— Не, мили, нека догледаме сценката. — („Интересно ми е да видя как ще се престорят, че го правят.“) „На мен също.“

За нейна изненада актьорите не се преструваха. Подмамена от изкусителната сила на парите, наивната селска девойка бързо премина от нежелание, през краткотраен свян, към разпалено съдействие в удобно поставената наблизо купа слама — актьорът и актрисата се постараха публиката да не пропусне нито една подробност от това, което последва, за да не остане и съмнение, че се преструват. Уинифред се изчерви до кръста, но не сваляше поглед от тях.

Краят естествено можеше да се предположи. Когато възклицанията и стенанията на двамата достигнаха своя апогей, а музиката свиреше туш, на сцената се появи бащата, въоръжен с вила. Но сеното се подпали (вероятно от силното триене) и фермерът захвърли вилата, взе едно шише с вода, поставено наблизо, и поля както сеното, така и разгорещените тела на участниците в любовната сцена.

Джоан реши, че финалът заслужава ръкопляскане. Уинифред се присъедини колебливо, после малко по-уверено, като видя, че Роберто също пляска. Джейк вдигна ръце, но беше прекъснат.

— Какво има, Рокфорд?

Джоан завъртя учудено глава. Шофьорът на Джейк ги бе доближил с изопнато лице.

— Господин Соломон… трябва да говоря с вас.

— Ами говори де.

Рокфорд се наведе към шефа си и зашепна, но Джоан успя да разчете какво казва по устните му: „Този глупак Чарли се забърка в една история и го убиха“.

— О, за Бога! Къде? Как?

— Преди малко. В стаята на охраната. Не сме пили. Там не поднасят напитки. Играехме на карти и Чарли непрестанно се заяждаше с един поляк. Без причина, дори аз го предупредих да не го прави. Но той не спря. Полякът се ядоса, Чарли упорстваше и накрая се сбиха. Стана толкова бързо… Полякът му скърши врата. Преди да успея да се намеся. Шефе, ако искате, мога да се отърва от трупа. В този квартал това не е проблем.

— Зная, че не е. Но трябва да съобщя за това и трупът трябва да иде в моргата. По дяволите, Роки, пуснаха го под гаранция по моя молба.

— Така е, но ще кажете, че не сте знаели нищо. Подхлъзнал се и паднал.

— Млъквай. — Соломон се обърна към Джоан. — Ужасно съжалявам, скъпа.

— Джейк, не биваше да те моля да ме водиш в изоставените райони.

— Това няма нищо общо. Чарли си е убиец по рождение. Рокфорд, повикай оберкелнера, не, по-добре управителя. Вие останете тук, аз ще се погрижа.

— Чух какво е станало — обади се Гарсия. — Джейк, вземи ме с теб. Ще удостоверя смъртта, хубаво е това да се направи на момента.

— Хъм… а кой ще прави компания на момичетата? Джоан постави ръка на рамото му.

— Джейк, не се тревожи за нас с Уини — тук е пълно с охрана. Мисля да отскоча до дамската тоалетна. Идваш ли, Уини?

Купонът бе приключил, но трябваше да изминат още два часа, преди да си тръгнат за вкъщи. Два изморителни часа, през които доктор Гарсия установи смъртта, след което той, управителят, господин Соломон и Рокфорд написаха протокол, че инцидентът е станал в изоставен район и е причинен от неизвестен извършител — което си беше самата истина, тъй като в стаята на охраната вече нямаше никой, ако не се брои трупът. Безполезно бе да се вика полиция, убийство в изоставените райони не беше престъпление de facto, нито можеше да се смята за такова de jure. Нямаше сълзи, Рокфорд никога не бе харесвал своя партньор, бе изпитвал към него само уважение заради бързите му реакции. Джейк сподели с Гарсия, че съжалява, задето се е опитал да помогне на един закоравял престъпник да се поправи, но не получи съчувствие, тъй като Гарсия твърдо вярваше, че подобни типове трябва да се изтребват на местопрестъплението.

И двамата се постараха да скрият неприятните подробности от дамите.

Уини и Джоан прекараха един час сами на масата, време, през което се забавляваха единствено с шампанско. Но Джоан помогна в един момент — трупът трябваше да се транспортира до моргата, а Джейк не искаше да остави това на управата на заведението, тъй като се опасяваше, и не без основание, че просто ще го изхвърлят навън. Джоан позвъни на О’Нийл, който се обади веднага, сякаш въобще не си бе лягал. Финчли и Малчо бяха на смяна, О’Нийл обеща да ги прати незабавно, за да помогнат на Рокфорд. В края на разговора Джоан заръча на О’Нийл да приготви студена вечеря и шампанско и да подреди всичко горе в хола — „нощта в града“ очевидно се бе провалила, но Джоан нямаше никакво намерение да се отказва толкова лесно от празненството. Чарли беше мъртъв и този факт не заслужаваше да се проливат крокодилски сълзи. Десет хиляди души бяха умрели по земното кълбо след него, трябваше ли да скърбят за един безполезен престъпник? „Юнис, питам се какво ли става с душата на тип като Чарли, когато умре?“ („Не съм специалист по въпроса, шефе. Може би лошите умират и в отвъдния свят — грънчарите как трошат неудачните керамични модели? Защо не питаш началството горе?“) „Не му знам телефона, скъпа. Но я ми кажи друго — как да събудя веселбата? Погледни Уини — само се налива и никаква усмивка.“ („Рецептата е още шампанско и малко Ом мани падме хум.“) „Юнис, мислех, че не одобряваш алкохола?“ („Никога не съм го твърдяла, шефе. Но нищо не е добро или лошо само по себе си — важни са единствено резултатите. Опитай. Не боли, а може и да помогне.“)

Така че когато четиримата най-сетне се прибраха в голямата грозна крепост, Юнис настоя да се качат в хола и да пийнат по няколко чашки преди лягане.

— Кой знае? Може пак да ни се дотанцува. Роберто, Уини запозна ли те с нашите упражнения за разпускане? Ом мани бъра-бъра?

— Опитвам се да го науча, Джоанче. Но Боб е несломим циник.

— Джейк, хайде да излекуваме Боб от цинизма. Имам нова идея. Ще се подредим в кръг и ще си подаваме любовната чаша. Трима напяват, докато четвъртият пие, после се сменяме.

— Гласувам „за“ — отвърна Джейк. — Докторе, ако ще упорстваш с цинизма, можеш да легнеш на кушетката в моя кабинет и да прекараш нощта в тъжно усамотение. А ние ще си спретнем тройка.

— Предпочитам да остана, за да поддържам реда.

— Отлично решение, сър! Но една погрешна дума и обещавам да те накажем безмилостно.

— Как?

— Като те накараме да изпиеш до дъно купата с шампанско — заплаши го Джоан Юнис.

Джоан се събуди отпочинала, но жадна. Погледна към тавана, установи, че минава десет сутринта, и се поколеба дали да не поръча по-силно осветление.

Едва тогава си даде сметка, че не е сама. Дали да събуди Джейк — нежно — и да му пожелае добро утро? Или да се измъкне безшумно и да се върне в стаята си, без да я усетят? Всъщност какво значение? Рано или късно прислугата щеше да започне да ги одумва.

Най-добре да не буди Джейк. Бедничкият, снощи говореше, че щял да пътува до Вашингтон. Тя бавно се надигна.

Мъжът до нея се пресегна и я улови за ръката. Тя се наведе към него, готова да се сгуши в обятията му.

— Не знаех, че си буден, скъпи. Искам да кажа… Роберто?]

— Дядо Коледа ли очакваше?

— Как се озова тук?

— Ти ме покани.

— Аз ли? Ами да, вярно. Но беше доста отдавна. Но къде е Джейк? И той ли спа с нас? Ами Уини? — Тя плесна с ръце и включи осветлението.

— Уини е в съседната стая. В леглото си. С Джейк.

— Божичко, Роберто. Най-сетне прекарах една нощ с теб. И не помня нищо. — („Затова пък аз помня! Ураа!“) „Хубаво, Юнис, но аз не мога да се сетя нищичко. Всичко ми е объркано.“ („Джоан, ти си една малка впиянчена мръсница. Да знаеш как се забавлявахме.“) „Сигурна съм, че е така. Жалко, че не мога да си го спомня.“

Доктор Гарсия въздъхна.

— Уф, както и да е. Нямам право да се оплаквам.

— Ах, чакай, май започвам да си припомням разни неща. Ти беше много мил с мен.

— Не смяташе така, когато не ти позволих да си легнеш, докато не свалиш грима.

Джоан погледна надолу и откри, че по-голямата част от изрисуваните по тялото й звезди са изтрити. Не го беше направила тя, следователно трябваше да е някой друг. Не беше и Уини — тя самата бе обсипана с точици като калинка.

— Точно това имах предвид с думите „много мил“. Малко мъже ще се погрижат така за една пияна мръсница. Създавах ли ти проблеми?

— Ни най-малко. Освен че си доста тясна.

— Прекалено тясна?

— Не. Толкова, че да е приятно.

— Не съм сигурна дали разбирам какво имаш предвид, но ти благодаря, че си ме измил преди лягане. Само една курва би си легнала с боята. Аз съм мръсница, но не и курва. — („Здрасти, курво!“) — И ти благодаря за чудесната нощ. Надявам се, че не съм била прекалено пияна.

— Юнис, дори да си се натряскала до несвяст, пак си повече жена от много други.

— Радвам се да го чуя, Роберто. Но малко се безпокоя за Уини. Какво ще каже тя?

— Ами това беше нейна идея! За да отпразнуваме годежа…

— Чакай малко! Да не съм се сгодила с теб?

— А? Не — говорех за моя годеж с Уини.

— Ох, Роберто, с радост бих се омъжила за теб, ти си невероятно сладък. Но в момента не ми трябва мъж, за разлика от Уини. Снощи знаех ли го? За вас двамата?

— Разбира се. Нямаше търпение да ти измия всички светулки — искаше да го направим веднага.

— Ясно. Помня, че бях много възбудена, но останалото все още ми се губи. Роберто? Да не съм пуснала новината за „гърците“ и „Атина“?

— Не мисля, Юнис. Не и докато бях до теб. Сигурен съм, че Уини не знае.

— Ще кажа на Уини, Джейк е този, когото засега държа в неведение.

— Юнис? Това работа на Джейк ли беше? Да завладее Атина и Партенона?

— Не забравяй за Хипократовата клетва, миличък. Отговорът се крие в партеногенезата. Но нека поне още известно време си остане между нас. Та казваш, че идеята била на Уини? След като й обеща да се омъжиш за нея?

— Да.

— Откъде ли е намерила смелост да ти поиска ръката? Вярно, че и аз я навивах — но тя е толкова срамежлива.

— Така е, но под привидния й свян се крие жена, която е видяла доста неща, заради професията си. Заявих й, че не искам в леглото си ангели. А тя отвърна, че се надява да говоря сериозно, защото смятала да преспи с Джейк.

— Роберто, изпуснала съм ужасно интересни неща. Колко шампанско изпих?

— На кого му пука? Джейк не спираше да отваря бутилки, а ние — да си предаваме любовната купа. И да напяваме онези ваши вълшебни думички.

— Хъм… да не би да съм сгодена за Джейк?

— Не и доколкото ми е известно.

— Това е добре. Защото когато Джейк разбере, че съм бременна, ще започне да се прави на благородник. А междувременно открих, че не се нуждая от съпруг, а само от приятели-любовници. Като теб. Джейк. Уини. И други. Хора, които ме обичат такава, каквато съм — не заради брачния договор. Ти имаше ли нещо против идеята на Уини?

— Честно казано, не мисля, че някой остана недоволен от нея. Джейк сграбчи Уини под мишница и заяви, че ще изиграе с нея „Отвличането на сабинянките“.

— Милият Джейк.

— И тогава аз те доведох тук, измих ти грима, а ти пищеше, дърпаше се и се оплакваше, че това не приличало на никакво „отвличане“.

— Хъм, сигурно съм била права. In vino veritas.

— Затова сега смятам да ти сложа възглавница на лицето, та да не чувам виковете ти.

— Не се налага, скъпи, тези врати са звуконепроницаеми.

— Да не мислиш, че не го зная? Прекарах тук повече от година. Госпожице Йохан Смит, познавам къщата ти по-добре и от теб самата.

— Ах, ти, копелдак! Наричай ме Юнис. Можеш да ми сложиш възглавница, за да не чувам теб. Роберто, обичам те — толкова съм щастлива, че ще се ожениш за Уини!

— Така и ще направя, Юнис. А сега млъквай!

— Да, сър. — „Ах! Юнис, не понасям да ме командват!“ („Млъквай, сестрице, и се наслаждавай.“)

Джоан Юнис се пресегна към интеркома до леглото, натисна копчето за Кънингам, после погали Роберто по ръката.

— Да, госпожице?

— Кънингам, искам закуска за четирима, поднесена в хола на втория етаж.

— Да, госпожице.

— Без прислуга. Не зная кога ще се събудят господин Соломон и доктор Гарсия, но не желая да ги безпокоите и лично ще им поднеса закуската. Преди това ще си хапнем с Уини. — Тя намигна на доктора и той я стисна за ръката.

— Разбрано, госпожице.

— Нека си поспят. Кънингам, я ми кажи — скоро натрясквал ли си се?

— Простете, госпожице?

— Дали си се наквасвал до такава степен, че да не знаеш къде е подът? Пиян до козирката.

— Случвало ми се е… преди време…

— В такъв случай ще разбереш в какво деликатно положение се намирам. Двете с Уини имаме основание да смятаме, че господата няма да са по-добре. Но имаме извинение.

— Чух за неприятностите, госпожице. Жалко.

— Кънингам, не говорех за Чарли. Може да прозвучи грубичко, но той си го изпроси.

— О! Ако ми позволите да отбележа, госпожице, тук долу той не се радваше на голяма популярност.

— Зная. Трябваше да го изгоня по-рано. Но така или иначе „извинението“ е друго. Празнувахме годеж.

— Мога ли да ви поднеса поздравленията си, госпожице? — попита предпазливо Кънингам-.

— Да, но не на мен. Доктор Гарсия ще се жени за Уинифред.

— О! Това е чудесно, госпожице. Но тя ще ни липсва.

— Надявам се да не ви липсва. Защото това е голяма къща и има място за повече хора. Пак ще повторя: когато се качвате, минете тихичко покрай вратата на господин Соломон, за да не го събудите. И предупредете Хюбърт да не се качва при него, преди да го е повикал.

— Ще бъде изпълнено, госпожице.

— Въобще, никой да не се вясва на втория етаж — включително чистачките. Погрижи се да донесеш закуската лично.

— Да, госпожице. Кафе и сок още сега?

— Не е необходимо, не желая да бъдем обезпокоявани два пъти. Главата ми още бучи. Ще откриеш причината в хола — крие се в празните бутилки по пода. Изнеси ги, но тихо, тази сутрин не мога да понеса и тропот на танцуващи мравки. Имаш ли нещо за писане подръка? Искам семпла, хранителна закуска. Четири чаши кафе, обилно количество портокалов сок, грейпфрути, пържени и варени яйца, наденички и пържоли. Добави малко шунка и сирене. А също препечени филийки, кифлички с мармалад и прочее. Голяма кана студено мляко. Това е всичко. Освен ако не знаеш цяр за махмурлук.

— Щом питате, госпожице, преди да дойда на работа при вас, се грижех за господин Армбръст и често му правех една смес.

— Да?

— „Сребърно шампанско“, госпожице. С водка вместо джин.

— Кънингам, ти си гений. Направи по едно за всеки, в термосни чаши. Кога ще е готова закуската?

— След не по-рано от двайсет минути, госпожице, дори ако Дела се заеме с наденичките незабавно. Но ако желаете, мога да донеса кафето и сока.

— Казах, само едно качване. После се измъкваш тихичко по чорапи. Тук горе е болница, Кънингам. На двете с Уини ще ни трябват поне двайсетина минути да отворим очи. Ела най-рано след двайсет и пет. Край.

Тя се обърна на другата страна.

— Добре ли се справих, докторе?

— Юнис, понякога си голяма лъжкиня.

— Ще стана и лицемерка, ако ми е писано. Къде са ти дрехите, Роберто? В хола?

— Да. Ще ида да ги взема.

— Защо не премислиш? Имаме още двайсет минути насаме.

— О, Юнис!

— Храброст, другарю, не съм черната вдовица. Ще идем да съберем всички дрехи, ще хвърлим женските тук и ще вземем пижами и чехли за теб и Джейк. После ще се обадим на Уини, за да й кажем, че сме станали — най-добре да не безпокоим лично двете влюбени птичета, може сега да се пощят, а дори и буболечките не обичат да ги безпокоят в такъв момент.

Хайде, размърдай си костеливия космат задник. Трябва да се справим за дванайсет минути.

— Миличка, понякога страшно ми ходиш по нервите.

— О, сладурче, не забравяй, че тази къща е моя. Макар че някой ден сигурно ще я продам и ще си купя нудистки курорт в Калифорния — само за мен и приятелите ми. Роберто, харесвам голотата — когато е свързана с хубава кожа като моята. Защото тя означава да те докосват. Ей, падна ли ти на сърце онази келнерка снощи?

— Добре сложена млада жена.

— О, я не ми се прави на…! Обзалагам се, че си мислел за нея, докато си ме слагал в леглото. Познавам мъжете, скъпи — не забравяй, че бях мъж много по-дълго, отколкото ти крачиш по този свят. Петнайсет минути. Хайде, живо!

[1] Кралски палач и прочут садист от епохата на Реставрацията — Б.пр. ↑

23.

Дабровски й подаде ръка да слезе, а Фред заключи колата. Придружиха я до асансьора и се качиха с нея. Джоан Юнис се огледа.

— Значи тук е станало.

— Юнис, бих предпочел да се откажеш от това — подхвърли шофьорът.

— Антон, Том и Хюго трябваше да са днес с мен, но се страхувам, че милите могат да се притеснят, като влязат в асансьора. Затова избрах теб и Фред. Фред, изнервен ли си?

— Знаеш много добре отговора, Юнис.

— И за какво? Тя е била в асансьора сама. А сега с мен сте вие двамата.

— Уф… с теб не може да се излезе на глава. Не зная какво ще прави Дабровски, но аз ще те чакам отвън. — „Юнис, как се постъпва с непокорни мъже?“ („Трудно е, сестрице, особено, когато те обичат. Използвай малко женско жиу-жицу — остави да правят тяхното, преди да са осъзнали, че всъщност е твоето.“) „Ще се опитам.“

— Фред, Юнис е живяла тук години наред. Напълно безопасно… докато не е допуснала тази грешка. Аз имам постоянна връзка с вас и ви обещавам, че няма да помръдна от вратата на Джо, докато не се уверя, че ме очаквате.

— Ще те чакаме, бъди сигурна. Колкото и да е часът. Нали, Ски?

— Разбира се! Юнис, ти дори не си сигурна, дали Джо Бранка още живее тук.

— Напротив, сигурна съм. Не си е платил телефона, затова са го изключили. Джо все още живее тук, или поне беше така до четири следобед вчера. Хайде, знаете, че той няма да ми направи нищо лошо. Антон?

— О, нямам нищо против. Джо може да не поиска да те види, но Джо Бранка ще прогони дори муха от къщата си, преди да я смачка.

— Значи съм в безопасност, докато съм вътре с Джо. Но ти си прав. Той може да не поиска да ме види. И да не ме пусне вътре. Или да ме покани само за няколко минути. Така че почакайте, да речем, час, и ако ме няма, се приберете у дома.

— Два часа? — предложи Фред.

— Добре, два часа. Но ако не се прибера тази вечер, не искам да идвате и да му звъните на вратата. Елате утре към обяд и постойте около час. И пак на следващия ден. Ще остана вътре дори седмица, ако се наложи, за да го накарам да ме види в друга светлина. Дори месец! Момчета, моля ви, не затруднявайте нещата допълнително.

— Е, добре. Да бъде както искаш — въздъхна Антон.

— Вижте, милички мои. — Тя ги прегърна през раменете. — Снощи беше страхотно… и ще намеря възможност да го повторим. Може би следващия път, когато господин Соломон отсъства. Но сега трябва да открия някакъв начин да успокоя душата на Джо. Бъдете добри и ме целунете, защото асансьорът спира.

Тя повдигна воала и получи по една страстна целувка от двамата. След това излязоха и се приближиха към апартамента на Джо.

— Божичко, цялата треперя! — призна Джоан. — Ако ме пусне, искам да ме целунете отново — както сте го правили последния път. — („Успокой се, шефе. Ом мани падме хум. Не натискай звънеца. Повикай го по домофона.“)

— Джо, отвори! — извика Джоан в малкото устройство до вратата.

Бравата щракна, но вратата остана затворена. На екранчето се изписа „Моля почакайте“. Джоан застана пред шпионката, зачудена дали Джо я разглежда в момента. „Юнис, дали ще ни пусне?“ („Не зная, шефе. Ако питаш мен, не биваше да идваш. Всъщност не зная дали трябва да ме слушаш въобще… и Джо също.“) „Само че вече съм тук. Така че не ми се карай, а помагай.“ („Ще се опитам, шефе. Но този път съм объркана.“)

Зад вратата, не толкова звуконепроницаема като нейните, Джоан чу нечий писклив глас:

— Джо! Джо! — „Кой е това?“ („Може да е всеки, Джо има много приятели.“)

Вратата се отвори и Джо Бранка се изправи на прага. Беше облечен със захабени шорти, очевидно използвани често за избърсване на четките. Лицето му беше безизразно. Зад гърба му надничаше момиче, загърнато с кърпа.

— Видя ли? Това е тя!

— Джиджи, прибери се. Здрасти, Ски. Здрасти, Фред.

— Здравей, Джо.

Джоан се опита да заговори със спокоен глас.

— Джо, мога ли да вляза? Той най-сетне я погледна.

— Щом искаш, разбира се. Влизай, Ски. Влизай, Фред. — Джо отстъпи настрана.

— Не и този път, Джо — отвърна Дабровски и за двамата.

— Чат съм. Друг път, всеки път. Добре дошли, винаги.

— Благодаря, Джо. До скоро. — Охраната се обърна и понечи да си тръгне, но Джоан ги спря.

— Момчета?

Фред я целуна, припряно и нервно. Дабровски само долепи устните си до нейните и прошепна:

— Бъди добра с него, Юнис. Инак ще те напляскам.

— Добре. Сега ме пусни. — Тя се обърна и влезе. Джо намести бавно резетата едно по едно, сякаш нарочно искаше да губи (или печели) време. После се обърна и я покани:

— Седнеш?

— Благодаря, Джо. — Тя се огледа. Апартаментът бе съвсем малък, обзаведен с два фотьойла и масичка. Джоан застана при единия фотьойл, почака Джо да махне покривалото, осъзна, че няма да го направи, и се отпусна отгоре.

Той я изгледа намръщено, видимо неуверен, и попита:

— Кафе? Джиджи! „Ява“ за госпожица Смит!

Момичето ги наблюдаваше от другия край на стаята. Пристегна кърпата, отиде мълчаливо в кухнята, наля кафе в една чаша и я сложи да го стопли. Джо Бранка застана до триножника в средата на помещението и започна да нанася тънки щрихи — Джоан видя, че работи над почти завършена картина на Джиджи. („Евтина работа, шефе.“) „Какво?“ („Проектираш снимка върху фоточувствително платно, после я оцветяваш. Джо ги прави по поръчка, когато някой се нуждае от непретенциозен портрет или рисунка на домашен любимец. Но сам признава, че не го смята за изкуство.“)

„Не разбирам защо, Юнис, това си е оригинална рисунка с масло.“ („Аз също, но за художниците, изглежда, има някакво значение. Шефе, тук е невероятно мръсно, направо ме е срам. Тази кучка Джиджи!“) „Смяташ, че живее тук?“ („Не зная, шефе. Може да е някоя мързелива домашна прислужница. Той обича да му е чисто, но няма да откъсне от скъпоценното си време, за да оправя. Джо обожава да рисува… и да се гушка.“) „Е, като гледам, може да прави и двете. Между другото, запазил е миткалото.“ („Обзалагам се, че няма да тръгне. Джо не може да кара.“)

Джиджи постави димящата чаша на масичката.

— Захар? Нямаме сметана. — Наведе се по-близо и прошепна злобно: — Нито ти имаш работа тук!

— Предпочитам го черно — отвърна Джоан. — Благодаря ти, Джиджи.

— Джиджи!

— Да, Джо?

— На трона.

Момичето го погледна ококорено.

— Пред тази?

— Сега. Искам.

Джиджи се подчини неохотно. Развърза кърпата, остави я да се свлече на пода, покатери се на трона и зае поза. Джоан нарочно избягваше да я поглежда. Разбираше нежеланието й да се разголи пред своята съперница. „Но ние не сме съперници, Юнис.“ („Казах ти, че няма да е лесно, шефе.“)

Джоан сръбна от кафето, установи, че е прекалено горчиво за изтънчения й вкус, и се отказа. Чудеше се дали Джо е познал с какво е облечена. В „Ла Ботик“ бяха направили реконструкция — срещу солидна сума — на един костюм на Юнис Бранка. Стил „Полу&Полу“, алено и черно, с тънка прозрачна риза, съединяваща плътно прилепналия крачол на левия крак с полуполовера, закриващ дясната част на торса. Джоан бе наела най-скъпоплатения телесен художник в града и под нейния стриктен контрол той се бе опитал да възстанови рисунката на Джо, с която обикновено Джоан си слагаше този тоалет.

„Юнис, дали Джо не е прекалено объркан и не го забелязва?“ („Шефе, Джо вижда всичко.“) „Значи се захвана с рисуването тъкмо за да не ни гледа?“ („Може би. Но Джо не би спрял да рисува дори ако отгоре се стовари водородна бомба.“)

„И колко ще продължи това? Цяла нощ?“ („Едва ли. Рисува цяла нощ само когато е вдъхновен. А тази рисунка не изисква вдъхновение.“)

Джоан забеляза, че Джо рисува не само проекцията, но и използва живия модел, ала същевременно крайният резултат не приличаше нито на едното, нито на другото. Картината бе преувеличена, подсилена, опростена, придаваше топли оттенъци на плътта и превръщаше плоското платно в стереоизображение, реално като живота, по-топло от живота, чувствено и предизвикателно.

Може би това не беше „изкуство“, но и не би могло да се нарече фотография. Напомняше на Джоан за един отдавна напуснал този свят художник, когото Йохан харесваше. Как ли се казваше? Рисуваше таитянки на черно кадифе. Лийтег? „Юнис, какво ще правим сега? Да си вървим ли? На Джо, изглежда, въобще не му пука за нас.“ („Не го познаваш, шефе. Виждаш ли онзи тик на врата? Нервен е.“) „И какво да направим?“ („Мога само да ти кажа какво бих направила аз.“) „Хубаво де, не е ли същото?“ („Не съвсем. Всеки път, когато се прибирах и заварвах Джо да работи над друг модел, пазех пълна тишина и го оставях да твори. Събличах си дрехите за работа, влизах в банята и измивах грима до последната точица. След това подреждах къщата и му приготвях вечеря, защото докато се труди, Джо огладнява. Той винаги спира по някое време — не обича да преуморява моделите. Е, понякога ме е рисувал цяла нощ, но само защото го уверявах, че ми доставя удоволствие.“)

„Искаш да кажеш, че трябва да се съблека? Това няма ли да го обърка още повече?“ („Шефе, нищо не ти казвам. Това посещение не беше по моя идея. Но той е виждал това тяло хиляди пъти, а вече ти казах, че за нашето поколение голотата не е причина за нервност. Беше ми неудобно да остана облечена, докато моделът е гол. Но не те убеждавам да го направиш. Ако искаш, надзърни през шпионката дали Антон и Фред са още отпред — а те сигурно са там. И тогава отключи вратата и си тръгни. Признай, че не можеш да събереш отново Хъмпти-Дъмпти.“) „Май си права.“

Джоан въздъхна, изправи се — изрита сандалите, смъкна полупуловера, изхлузи ризата и крачола. Джо не можеше да я види, но Джиджи я погледна — и Джоан мярна в очите й изненада.

Джоан опря пръст до устните си, събра дрехите и се отправи към банята, като внимаваше да не попадне в полезрението на Джо. Трябваха й само няколко минути да се насапуниса и да измие грима и боята. „Откъде да започна?“ („От тук, разбира се. След това оправи леглото и сложи чисти чаршафи.“)

В банята единствено я затрудни тоалетната чиния. Колкото и да се мъчеше, не можа да измие кафявата диря на мястото, където се бе стичала водата. Зачуди се как е възможно една цивилизация, която строи космически кораби, да не може да се оправи с такива елементарни неща.

Или това не беше цивилизация?

Изми си ръцете и продължи. Леглото, изглежда, не беше оправяно отдавна. Отказа се да сменя чаршафите, но докато го подреждаше, забеляза по възглавницата червило. „Джиджи?“ („Сигурно, шефе, прилича на нейния цвят. Което не доказва нищо.“)

След това дойде ред на чиниите в умивалника. Изглежда, Джо вече бе забелязал какво прави, макар да не го показваше. Картината имаше завършен вид, но той продължаваше да работи върху нея.

След като изми и подсуши чиниите, тя надзърна в хладилника. Намери няколко пакета полуготова храна, почти пълна кутия сметанов сладолед, спагети и пица. Нямаше и следа от пресни плодове и зеленчуци. Доста ограничени възможности за ядене, но не бе очаквала друго. Зае се с приготвянето на храната.

Дали да сложи маса за трима? Какво пък — или ще я приемат, или ще я пратят да си върви. Нека бъде за трима. Тъкмо когато привършваше, чу гласа на Джо:

— Почивка, Джиджи.

Тя надзърна в хола.

— Джо, готови ли сте за вечеря? Мога да стопля храната веднага.

Джо Бранка извърна очи към нея, понечи да каже нещо и изведнъж… се срина.

Лицето му се изкриви, той изхлипа и тялото му бавно се отпусна. Джоан изтича при него, но внезапно спря. („Шефе! Не го докосвай!“) „О, Божичко, Юнис!“ („Само ще утежниш положението. Остави на Джиджи да се оправи. Сядай на пода, бързо! Ом мани падме хум.“)

Джоан зае поза лотос.

— Ом мани падме хум.

Джиджи крепеше Джо. Той се свлече на пода, стисна главата си с ръце и захлипа. Коленичила до него, Джиджи приличаше на майка, изплашена от състоянието на любимото си дете.

— Ом мани падме хум. — „Юнис, не става.“ („Не, шефе. Помоли Джиджи да ти помогне.“) „Как?“ — Ом мани падме хум. — („Направете кръг!“)

— Джиджи! Да се хванем в кръг. Моля те!

Момичето я погледна втренчено, после извърна очи към Джо. Изглеждаше така, сякаш го вижда за пръв път.

— Ом мани падме хум. Джиджи, помогни. Хайде де! Джиджи бавно сгъна крака и положи ходила на бедрата си, улови Джоан за лявата ръка и хвана дясната ръка на Джо.

— Джо! Чуй ме, миличък! Затвори кръга, моля те! Веднага! — И започна да припява заедно с Джоан.

Джо Бранка спря да хлипа, повдигна глава и явно не повярва на очите си. После бавно се премести така, че краката му да образуват третата страна на триъгълника, и се опита да заеме падмашана. Изцапаните му с боя шорти очевидно не позволяваха. Той ги погледна, леко учуден, след това се опита да ги смъкне. Джиджи му пусна ръката и се наведе да му помогне. Когато приключиха, той зае лотос и посегна към ръцете на двете жени.

— Ом мани падме хум!

В мига, когато кръгът се затвори, Джоан почувства как през тялото й преминава мощен импулс, като електрически ток. Беше го усещала и преди, с трима или четирима души, но никога толкова силно. Импулсът бързо отслабна, но остави след себе си приятна топлина.

— Ом мани падме хум. — Вече и тримата напяваха в един глас. Продължаваха да шепнат думите, докато Джоан престана да усеща и чувства каквото и да било — освен абсолютен и безкраен покой.

— Събуди се. Хайде, събуди се.

Джоан бавно повдигна клепачи.

— Да, Уини? Будна съм.

— Нали каза, че вечерята е готова за стопляне? Ще го направиш ли, или да се заема аз?

— Уф. — Джоан осъзна, че кръгът все още е затворен. — Добре, остави на мен. Дано се справя.

Джо бе втренчил поглед в лицето й.

— Добре си? Готски вибрации?

— Добре е — отвърна вместо нея Джиджи. — Иди да се изпишкаш, а ние ще приготвим нещо за хапване. — Джиджи се наведе и я прегърна през раменете. — Благодаря ти. За първи път виждам Джо в единение с Всеобщото, да приема спокойно своята карма, откакто… откакто…

— Откакто бе убита Юнис?

— Да. Непрестанно се кори, че ако не бил отишъл при Фили, нямало да се случи. Знае, че не е така, но не го разбира със сърцето си. — („Шефе? Кажи на Джиджи, че съм жива.“) „Да те издам ли вече?“ („О, по дяволите, по-добре недей. Не мисля, че ще каже на Джо, но не бива да рискуваме. Нещата, изглежда, се подреждат.“)

— Знаеш ли, Джиджи, струва ми се, че Юнис би желала да ти благодари. И щеше да го направи, ако можеше.

— О, благодаря ти и аз. Чакай, как да те наричам? Не мога да ти подвиквам „ей, ти“, но и „Йохан Себастиан Бах Смит“ също не става за момиче.

— Името ми сега е Джоан. Пълното ми име е Джоан Юнис Смит. Второто е в нейна памет. Чат ли си?

— Чат съм. Много мило, наистина. — („Шефе, страхотен си. Мисля, че успя да я спечелиш! Знаеш ли защо не исках да дойда тук? Страх ме беше за Джо… но два пъти повече за мен самата.“) „Зная, миличка. И двете ни е страх. А също и Джо.“

— Джиджи, по-добре не използвай второто ми име. Заради него. Лоши вибрации.

Джиджи поклати глава.

— Не мисля. Той и без това ще разбере, рано или късно.

— Добре, Джиджи, кажи му.

— След като вечеряме, защото умирам от глад. — Джиджи се наведе и неочаквано я целуна. — Хайде да ядем.

— Каза ли някой „да ядем“?

— След секунда, Джо, сега разговаряме.

Джо погледна Джоан и се усмихна.

— Ти добра. Като Юнис. — Помисли малко и добави: — Облечена както тя. Добра работа. Тоалет, не рисунки по кожа. Наела художник?

— Нямаше кой знае какъв избор, Джо, трябваше да се примиря с това, с което разполагам. Мислиш ли, че ще е възможно някой ден и ти да ме изрисуваш — говоря за телесна оцветка? Професионална работа, с професионално заплащане.

Той се усмихна, но поклати глава.

— Аз не козметик, Джоан Юнис. Вярно, рисувал Юнис, когато поиска. Джиджи също. И теб може. Но без пари.

— Джо, не бих си позволила да губя професионалното време на един художник без заплащане. Но разбирам какво имаш предвид — да рисуваш жена си е едно, да изпълняваш поръчка — друго.

— Голям купон — съгласи се той. — Искаш направим алено-черна шарка, преди изчезнеш?

— Би било много мило, Джо, но не си прави труда. Няма на кого да го покажа, тъй като се прибирам у дома. Но нека те попитам нещо за телесната окраска. Помниш ли, че веднъж изрисува Юнис като русалка и тя отиде така на работа?

— Аха.

— Така… Джиджи, това беше, когато аз все още бях Йохан Смит, много стар и болен. Изпитвах ужасни болки, а обезболяващите не ми понасяха. Трябваше да стискам зъби. А после се появи Юнис, красива като цвете и сладка като котенце, изрисувана като русалка и… Джо, това е най-глупавата част. През целия ден забравих за болките, защото се опитвах да разбера нещо. Но така и не успях. Дали Юнис носеше сутиен — или това беше боя?

Джо я погледна видимо доволен.

— Боя. Измама за око. — („Нали ти казах, шефе?“) „Да, джудженце, но трябваше да проверя.“

— Със сигурност беше измама за моите очи. Гледах и можех да се обзаложа, че виждам онези големи раковини, бях готов да се закълна, че ако протегна ръка, ще усетя грапавата им повърхност. После Юнис се обръщаше в профил — и вече не бях толкова сигурен. Джо, ти си велик художник. Жалко, че предпочиташ платното пред кожата.

— Не съвсем тъй. Обича рисува кожа на платно. Измама за окото завинаги. Не само един ден.

— Поправям се. Това ми хареса. Ще оставите ли на мен да измия чиниите?

— Струпай в умивалник! — нареди Джо. — Дойде вдъхновение. Композиция за две фигури.

— Добре, Джо — отвърна Джиджи. — Джоан, имаш ли нещо против да позираш тази вечер — вероятно до късно? Като каза „две фигури“, Джо имаше предвид и теб. Но те предупреждавам, когато е „вдъхновен“, моделът трябва да забрави за съня.

— Не — поклати глава Джо. — Пестим време. Малко шмекеруване. Нагласим поза, снимаме пет-десет пъти. После… — Той като че ли се разтревожи и погледна Джоан. — Може би не дойдеш утре? Или възможно не искаш позира? По дяволи, забравил! Мислел останеш спиш тук. Луд! Мамка му!

— Джо — отвърна Джоан, — нямам никаква работа. За мен ще е чест да ти позирам. Но… — Тя се обърна към Джиджи. — Може ли да остана тази нощ? Ти какво мислиш?

— О, разбира се!

— Защото, след като ми показа годежния пръстен, все се питам дали не ви се натрапвам.

Джиджи се изкиска.

— О, мила, да не мислиш, че този пръстен виси на Джо на носа? Напуснах Сам повече от месец преди Джо да ми го подари и да се ожени за мен. В началото дори не вярвах, че ми предлага сериозно. Не мога да се сетя за някоя друга позната двойка, която да се е оженила. Много е приятно, но все още ме избива на смях. Разбира се, че можеш да останеш. Ще оправя кушетката и ще сложа там Джо.

(„Внимавай, шефе. Това е динамит. Десет към едно, че Джо няма да спи на кушетката.“) „Разбира се, че няма. Аз ще съм там. За глупачка ли ме смяташ? Джо иска да позирам — ще позирам. Ако поиска друго, ще получи и него! Каквото и да е.“ („Това си мислех и аз.“) „Юнис, Джо не ме желае. Сега Джиджи е неговата жена.“ („Хубаво, сестрице. Но кога за последен път те чух да казваш, че бракът е форма на умиране?“)

Джо Бранка, изглежда, смяташе въпроса за уреден, дребните неща от живота не го вълнуваха. Приближи се до Джоан и я опипа под ребрата.

— Намаза с масло след къпане? Не. Джиджи?

— Остави на мен, Джо. — Джиджи се шмугна в банята и се появи с шишенце зехтин. — Джоан, това е най-доброто, само дето ще миришеш на салата. Джо, намажи й торса, аз ще се оправя с краката. Ще поставим толкова, колкото да може кожата да поеме. Джоан, знаеш ли, кожата ми изглежда много по-добре, откакто Джо взе да се грижи за нея.

— Имаш перфектна кожа, Джиджи.

— Джо е фанатик на тази тема. Джо, аз да си сложа ли малко?

— Слагаш.

— Слушам, маестро. Ще кажеш ли на своите робини каква ще е картината?

— Сигур’. Бъде актова. Удря в главата. Малко лесбо.

— Какво? Джо, не можеш да нарисуваш Джоан в такава картина. Просто не можеш.

— Споко, бебко. Джо не рисува комикси. Ти знае. Картина толкова сериозна, че може закачи в църква. Но символи удря право в глава и дебел портфейл пуска много пара. Джоан Юнис, може смени лице, ако иска? — Изглеждаше разтревожен.

— Рисувай както ти повелява сърцето, Джо. Ще се гордея, ако някой ме познае в твоите картини.

— Ясссно. — Джо Бранка се залови за работа. С помощта на кашони, летви и възглавници сглоби малка платформа и я покри с дебело одеяло. — Джиджи, на трон първа. Джиджи мъжкарана, Джоан играе жената. — Почна да ги наглася, сякаш бяха пластилинови фигури, местеше ги с отсечени движения, както касапин се оправя с месото, и скоро Джиджи се озова по гръб на възглавниците, а Джоан се изтегна в обятията й. Джоан лежеше така, че да закрива слабините на Джиджи, нейните пък закриваше повдигнатото й коляно. Накрая Джо нагласи дясната ръка на Джиджи под лявата гърда на Джоан — без да я държи, а само леко да я докосва, — отстъпи назад и намръщено погледна резултата.

Отново ги доближи, нанесе някои дребни корекции и видимо доволен затъкна възглавниците, за да не могат да се разместят. После присви очи и се ухили.

— Джоан Юнис, ти бременна?

Джоан се изненада.

— Личи ли си? Не съм напълняла и грам.

Джо поклати глава.

— Не личи фигура. Щастлива?

— Джо, наистина съм ужасно щастлива. Но не бях казвала на никого досега.

— Не бери грижа, Джиджи гроб. — Той се усмихна и едва сега Джоан видя колко е хубав. — Важното, че щастлива. Щастлива мама, щастливо бебче. Жени с бебе винаги различни. По-добре. Кожа сияе, мускули стегнати, бръчки под очи няма. Цяло тяло по-добър тонус. Око вижда, но невинаги разбира. Имам късмет, че бъдеш мой модел. Решава един проблем, който ме изяждал.

— Какъв, Джо? — „Юнис, трябваше ли да му казвам?“ („Разбира се, сестрице. Джо обожава децата. Освен това се радва, че си щастлива. Никога няма да те ревнува, дори не се интересува как е станало. Ако нямаше пукната пара, той щеше да те издържа. За него светът е съвсем различен — много по-опростен.“)

— Една загадка. Ти прилича на Юнис, и как иначе? Но изглежда по-добре. Невъзможно. Вече зная защо. Жена винаги изглежда по-добре, когато с бебе.

— Джо, как мислиш, бременните жени остават ли хубави и по-късно? Към осмия-деветия месец?

— Че как! — Джо изглеждаше изненадан, че го е попитала. — Много по-хубави. Здрави щастливи жени, готови снесат. Как не? Върховен символ за Единение. Млъквай сега. Работя.

— Моля те, Джо, само още един въпрос. Ще ме нарисуваш ли, когато понаедрея? Като стана като крава? Само че тогава едва ли ще издържам толкова дълго. Може да се наложи да шмекеруваме.

Той се засмя доволно.

— Иска ли питане? Художник рядко има такъв късмет! Повече женки не щат да се показват, когато дебели. Сега млъквай. И недей играеш — бъди сладка, пламенна. Джиджи малко те съблазнила. Изплашена. Девствена. Джиджи, ти само страстна.

Отдалечи се, за да нагласи осветлението, погледна отново внимателно моделите, забърса с парцал малко зехтин от рамото на Джиджи и кимна.

— Сега добре! Щръкни зърна! Джоан Юнис, не можеш ли да ги стегнеш? Опитай мислиш за мъже, не за Джиджи.

— Остави на мен — рече Джиджи, — наведе се и зашепна в ухото на Джоан в цинични подробности какво би направила една древногръцка лесбийка с невинното създание в обятията й.

— Край — провикна се Джо. — Слиза от трон, пауза. Направил добри снимки.

Джоан се протегна, после погледна часовника.

— Божичко, кога мина полунощ?

— В леглото — нареди Джо. — Позиране утре.

— Аз ще ида да измия чиниите — рече Джиджи. — Джо, ти нагласи кушетката.

Но когато Джоан влезе в кухнята, Джо вече се бе изтегнал на кушетката и спеше дълбоко.

— От коя страна предпочиташ, мила? — попита я откъм леглото Джиджи.

— Която и да е.

— Шмугвай се вътре.

24.

Джоан се събуди с глава на рамото на Джиджи, която вече бе отворила очи и я гледаше. Джоан се протегна, прозя се и попита:

— Добро утро, Джиджи. Утро ли е? Къде е Джо?

— Джо приготвя закуска. Наспа ли се, мила?

— Да. Колко е часът?

— Не зная. Въпросът е дали си си починала. Ако не, заспивай отново.

— Починах си и се чувствам отлично. Хайде да ставаме.

— Добре. Но ще ти струва една целувка да минеш покрай мен.

— Страхотно — отвърна щастливо Джоан и плати таксата.

Но Джо не беше в кухнята — беше над снимките, които бе направил снощи.

— Погледни го, Джоан — оплака се Джиджи. — Съвсем е забравил за закуската.

— Няма значение — прошепна Джоан.

— Не е необходимо да шепнеш. Когато работи, Джо не чува нищо. Хайде да приготвим нещо и после да се опитаме да го убедим, че трябва да хапне. Хъм… май няма кой знае какъв избор.

— Не ми трябва много. Кафе и сок.

— Нямаме сок — отвърна Джиджи и Джоан долови в думите й скрит подтекст. — Само полуготова храна. Спагети, пица. Когато пратя Джо до магазина, той се връща с някой албум, или с бои. Щастлив като дете. Не мога дори да му се скарам.

— Джиджи, да не сте разорени? Джиджи не отговори, но остана с лице, извърнато на другата страна. — Джиджи, знаеш, че съм богата. Но Джо няма да приеме и грош от мен. Не виждам защо трябва да се инатиш.

Джиджи отмери кафе за шест чаши и едва тогава отвърна:

— Джоан, докато живеех с Големия Сам, се прехранвах с проституция. Все някой трябваше да плаща наема, но половината от неговите ученици никога не даваха, каквото са обещали, а другите му подхвърляха толкова малко, че едва стигаше за кафе и сандвичи, а и си ги изяждаха те. За Бога, някои от тези нещастници се мъкнеха на уроци само за да се наядат. С други думи, един от двама ни трябваше да се грижи за прехраната. Никога не съм съблазнявала мъжете — Сам не обичаше, когато го правя с някой — освен ако не е по негова заръка, когато се сменяме с друга двойка и всичко е организирано от него. Но дъртите мръсници са винаги щедри. Когато закъсвахме, слизах в кафенето на Лиз и си хващах някого, а после носех парите вкъщи — Сам нямаше нищо против. Но най-сетне ми дойде умът и осъзнах, че той само ме използва и нищо повече. Заради парите, заради любовните сцени с други мъже, на които неизменно присъстваше. Джоан, когато една жена обича, е готова на всичко за мъжа на своето сърце — но не и когато чувствата са само в една посока. Ето, да вземем за пример Джо. Не продава много картини и се налага да делим издръжката наполовина. Но Джо никога няма да използва една жена, каквото и да се случи. — Тя погледна внимателно Джоан. — Когато за пръв път му позирах, ми плати по официалната тарифа, и то на момента, нямаше и помен от ето ти сега малко, пък после повече. Бяха му останали пари от Юнис. Вероятно от застраховката. Той е мека душа и непрестанно се мъкнеха разни хора да му искат заеми. Никой никога не му ги връщаше и когато се нанесох тук, взех в ръце финансовото му състояние. Знаеш ли, някой плаща наема на апартамента и таксите за поддръжка. Да не си ти?

— Не.

— Сещаш ли се кой може да е?

— Да. Един човек, който се възхищаваше на Юнис, се погрижи за това. Джо може да остане до края на живота си в този апартамент, стига само да го иска. Мога да уредя и въпроса с телефона — това беше пропуск, трябваше да се плаща заедно с водата и тока.

— Не ни трябва телефон. Половината от хората на този етаж се влачеха тук да го ползват, вместо да слязат до будката на ъгъла. Започнах да ги гоня, пречеха на Джо да работи. А този човек, който се е възхищавал на Юнис, да не се е казвал Йохан?

— Не, нито е Йохан, нито сега името му е Джоан. Джиджи, не мога да ти разкрия истината без негово разрешение. Джо питал ли е кой плаща наема?

— Предполагам, че дори не се е сещал за това. Понякога е като малко дете. Рисуване и секс — не забелязва нищо друго, докато не се блъсне в него.

— В такъв случай може да свършим още една работа. В чантата си нося предавател за връзка с колата. Мога да се обадя да ни вземат. Ако кажеш на Джо, че трябва да слезеш до магазина, ще те пусне, нали?

— Разбира се. Няма дори да попита защо, особено днес. Умът му е изцяло в рисуването.

— Кажи му тогава, че се налага да отскочиш и аз съм ти предложила да те откарам с колата. Можем да накупим доста неща, моята охрана ще ни помогне да ги донесем. Джо дори няма да разбере, че аз съм платила за всичко. Или пък му обясни, че си продала някоя картина.

Джиджи я погледна замислено, след това въздъхна.

— Изкушаваш ме, хитрушо. Но по-добре да не рискуваме. Ще се храним с пици, докато не продаде друга картина.

(„Тя е права, шефе. Не се меси.“) „Но, Юнис, тук няма почти нищо за ядене освен кафе и изсъхнал хляб. Не мога да ги оставя така.“ („Джиджи го обича и ще намери начин. Сега тя се грижи за него. Кой от двама ни знае по-добре от какво има нужда Джо?“) „Ти, Юнис — но хората трябва да се хранят.“ („Е, нищо няма да им стане, ако пропуснат няколко яденета.“) „По дяволите, момиче, какво знаеш ти за глада? Аз съм преживял трийсетте.“ („Добре, шефе, печелиш. Ще си мълча.“)

— Джиджи, да видим какво още има в хладилника. Така… две яйца и малко мазнина, останала от бекона. Добре, че си я запазила.

— Винаги я оставям. Въпросът е как да разделим две яйца на трима?

— Остави на мен, малката. Сега ще ти покажа как се хранехме по време на Голямата депресия от Трийсетте.

Джиджи Бранка я изгледа изплашено.

— Джоан, понякога настръхвам, като те слушам. Все забравям колко си стара… но ти не си — нали?

— Зависи от аршина, с който мериш, миличка. Помня Голямата депресия от трийсетте, тогава трябва да съм била на твоята възраст. Това означава, че сега съм на деветдесет и пет. Погледнато от друга страна, все още едва прохождам. Погледнато от трета — аз съм на възрастта, на която е това тяло. И така искам да се отнасят към мен. Не ме гледай, сякаш съм призрак, скъпа — прегърни ме и ми кажи, че не съм. — („Какво имаш против призраците, шефе?“) „Нищо, дори някои от най-добрите ми приятели са призраци — но не бих искала сестра ми да се омъжи за призрак.“ („Много смешно, шефе — кой ти пише сценариите? Ние вече се омъжихме за един призрак — в лабораторията на доктор Олсън.“) „Уф, Юнис, бях забравила! Прощавай.“

Джиджи се пресегна и я прегърна.

— И така, първо ще разтопим мазнината и ще проверим дали не е гранясала — или ако е, да е съвсем малко. После потапяме в нея хляб и го изпържваме. Изпържваме и яйцата, като ги разреждаме с малко разтворено сухо мляко или пшеничено или царевично брашно. Става дори със сух желатин. Няма да им слагаме сол, защото мазнината обикновено е достатъчно солена, но виж, ако имаш сос уорчестър, може да свърши работа. Разрязваме хляба на шест парчета, по две за всеки, поръсваме ги с червен пипер и сме готови. Креативно готвене ала Голямата депресия. Да не забравяме и подредбата на масата — покривка и истински салфетки. И цветя, дори ако трябва да са изкуствени. Или свещ. Аз ще изпържа хляба, а ти се заеми с яйцата.

Когато го повикаха, Джо дойде неохотно. Седна, задъвка и на лицето му се изписа изненада.

— Кой сготви?

— И двете — отвърна Джоан.

— Вкусно.

— Джоан ми показа как да го правя, миличък — похвали се Джиджи.

— Скоро.

— Обещавам. Джоан, нали можеш да четеш?

— Да, разбира се.

— Така си и мислех. Преди три дни получихме писмо от майката на Джо. Щях да потърся някой да го прочете, но Джо все искаше да съм тук и да му позирам.

— Джиджи, Джоан е позната. Не е възпитано.

— Само позната ли, Джо? Ако е така, няма да си довърша закуската, нито ще ти позирам. Ще се обадя на Антон и Фред и ще се прибера у дома!

Джо я погледна сериозно.

— Извинявай, Джоан Юнис.

— Не е достатъчно. Искам да ме целунеш и да ми кажеш, че съм част от семейството. Не съм никаква „позната“.

— Тя е права — подкрепи я Джиджи. — Целуни я, за да се извиниш.

— О, по дяволите! — Джо стана, заобиколи масата, взе лицето на Джоан в шепи, повдигна го и я целуна. — От семейството. Не позната. Сега ядем!

— Да, Джо. Благодаря ти. — („Той може и по-добре.“) „И двете го знаем.“ — Но, Джо, няма да прочета писмото, освен ако ти не настояваш. Джиджи, изненада ме, като каза, че не можеш да четеш. Проблеми с очите?

— Очите ми са си наред. Вече знаеш, че съм голямо плямпало. Може би трябваше да се науча да чета, но все не намирах време. Компютърът обърка резултатите от входния тест за постъпване в училище и се озовах в шести клас, преди някой да разбере какво е станало. После беше твърде късно да ме връщат назад и ме поставиха на ускорена програма. Нищо не излезе от това, училището страдаше от хроничен недостиг на средства, нямаше кой да се занимава специално с мен. Както и да е, не ми липсва. Джо, да донеса ли писмото?

— Разбира се. Джоан семейство.

Почеркът на мама Бранка се оказа почти нечетлив, така че се наложи Джоан първо да прочете писмото наум, за да е сигурна, че ще успее да го повтори на глас. Почти веднага се натъкна на няколко тревожни вести. — „Юнис, какво да правя с това?“ („Сестрице, никога не казвай на мъжа повече, отколкото е необходимо да знае. Лично аз цензурирах излишните и тревожни пасажи. Правех го дори с твоята поща, когато ме караше да ти чета.“) „Зная, хитрушо, улавях те, защото четях писмата след теб.“ („Не и тези, които хвърлях право в кошчето. А това вече трябваше да е там. Така че ще го цензурираме.“) „Миличка, може да си била омъжена за него, но не и аз. Нямам право да върша подобни неща.“ („Едно е да си «прав», друго — да проявяваш съчувствие. Остави на мен да реша как да постъпим.“) „Добре, млъквам, но не съм съгласна!“

— Позабавих се малко да привикна с почерка… — извини се Джоан Юнис. — Добре, да започваме: „Миличко мое малко момче. Мама не се чувства никак…“

— Не чети — прекъсна я Джо. — Само разкажи.

— Точно така — подкрепи го Джиджи. — Майката на Джо вмъква всякакви дрънканици за шумни съседи и техните питомци, за които Джо не желае да слуша. Само важните неща. Ако въобще има.

(„Видя ли, сестрице?“) „Юнис, въпреки това не мисля, че е редно. Добре де, ще пропусна баналните неща. И ще предам останалото в съкратен вид.“ („Точно това се иска, шефе.“)

— И така. Майка ти се оплаква, че стомахът пак й създава проблеми…

„Мама не се чувства никак добре и не вижда изгледи за промяна. Докторът, дето дойде от социални грижи, казва, че не било рак на стомаха, ама какво разбира той? На табелката пише, че е стажант, а всички знаят, че стажантите са си още студенти. Затова ли плащаме данъци — за да се учат на нас студенти, сякаш сме опитни зайчета, или някое от онези животинчета, дето ги режат в залите си, както разправят по телевизията?“

— Казва, че стомахът малко я притеснява, но идвал да я види интернист — това е специалист по вътрешни болести — и я успокоил, че не е рак, нито нещо такова.

„Новият свещеник също не чини пукната пара. Той е един млад всезнайко с още жълто около устата. Няма дори да те изслуша. Разправя ми, че получавам най-добрите грижи, на които мога да се надявам, а сам знае, че ги дрънка врели-некипели. Ако искаш да си добре в тази страна, трябва да си черен. Ние, белите, които я построихме, сега получаваме само обелките. Когато отида до медицинския център, ме карат да чакам на опашка с разни мексиканци. Какво ще кажеш за това?“

— Тук пише, че имали нов свещеник, по-млад от предишния, и че той се стараел тя да получава всички необходими грижи. Но понякога й се налагало да чака на опашка в медицинския център.

— Защо не? — подсмихна се Джо. — И без това има време за губене. Не работи.

„Анамария скоро ще ражда. Онзи самохвалко свещеникът я кара да иде да роди в Сиропиталището. Знаеш какви ужасни места са тези сиропиталища, а и не е никак американско да си зарежеш детето. Едно време не го правеха и точно това заявих на Надзорника. Защо прахосват пари за какво ли не, а не помогнат на хорица като нас? Близнака на Джонсън — не онзи, за който ти писах, а другия — пак го тикнаха в затвора и тъкмо навреме! Ето едно семейство, дето Надзорникът трябва да си вре носа — не при нас! Но като му го рекох, ми вика да си гледам работата.“

— Анамария е бременна.

— Тази пък коя е, Джо? — попита Джиджи.

— Най-малката ми сестра. На дванайсет. Най-много на тринайсет. — Джо повдигна рамене.

— Вашият свещеник смята, че трябва да роди в Сиропиталището, но майка ти предпочита да го направи у дома. Пише и нещо за някакви съседи на име Джонсън.

— Пропускай.

„Мило мое момче, мама вече няма писъмца от теб, откакто Юнис се спомина. Никой ли във вашия блок не може да пише? Не знаеш колко се безпокоя, че не чувам нищо за своето мило синче. Всеки ден надзъртам в пощенската кутия, но от теб ни вест ни кост. Само реклами и ежемесечния чек…“

— Джо, оплаква се, че отдавна не е получавала вест от теб. С радост ще й напиша каквото ми продиктуваш и ще го пратим с бързата поща.

— Може. Благодаря. — Джо не изглеждаше никак ентусиазиран. — Друг път. Първо рисува. Има още? Само кажи.

„Юнис, идва най-трудната част.“ („Ами, пропусни я!“) „Не мога.“

„Видях те по телевизията и едва не хвърлих топа, когато заяви, че се отказваш от онези хиляди милиони долари, на които имаш всички права. Твоята майчица не значи ли нищичко за теб? Не съм те отгледала, изхранила и обгрижила, когато си строши ключицата, само за да ме зарежеш тъй. Иди право при оназ госпожица Йохан Смит и й кажи да си махне гадната усмивчица от лицето, защото си искам моя дял и ще си го получа. Вече бях на адвокат и той ми рече, че ще си разделим парата наполовина, ако му намеря хиляда долара за разходите. Рекох му, че е обирджия. Но ти не оставяй оназ госпожица Смит да се измъкне, защото ако не си плати, ще я тикнем право в дранголника!

Понякога си мисля, че ще е най-добре да си събера багажа и да се изтърся право при теб, за да ти погостувам. Ще ми е трудно да напусна приятелчетата тук, но ти имаш нужда от някой, който да се грижи за теб сега, когато си нямаш женица. Няма да е първият път, когат’ съм правила жертви за моето малко момче.

Твоя обичаща те майчица“

— Джо, изглежда, майка ти ме е гледала по телевизията по време на процеса. Разочарована е, че си се отказал от парите.

Джо не отговори.

Джоан продължи:

— Освен това пише, че мисли дали да не си събере багажа и да ти дойде на гости, но не мога да определя дали го смята сериозно. Това е всичко. Накрая ти праща цялата си обич. Джо, разбирам защо майка ти е разочарована от твоята постъпка…

— Моя работа. Не нейна.

— Джо, ще ме оставиш ли да довърша? Ако се съди по това писмо, тя е много бедна. Зная какво е да си беден — преживяла съм го. Джо, твоето решение в чест на Юнис е наистина великолепна идея, най-милият подарък, който един съпруг е правил на починалата си жена. Възхищавам ти се с цялото си сърце и съм сигурна, че Юнис също би го направила. — („Така е, шефе. Но все пак дали не прекалява? Джейк можеше да му уреди известна рента — достатъчно, за да има от какво да се прехранва. Но Джо никога не е знаел как да разделя нещата — или всичко, или нищо, такъв си е той.“) „Още не е късно да го поправим, сестрице.“

— Джо, ако ми позволиш да платя известна сума на майка ти — като дял от това, което й се полага…

— Не.

— Но аз искам да го направя! Да речем толкова, че…

— Не — повтори той малко раздразнено. Джоан Юнис въздъхна.

— Трябваше да си мълча и да уредя всичко с Джейк Соломон. — Тя се постара да запомни обратния адрес. — Джо, ти си прекрасен човек и вече разбирам защо Юнис те е обичала толкова много. Бога ми, аз също започвам да се влюбвам в теб! Без никакво намерение да избутвам Джиджи настрана, разбира се. Но, Джо, колкото и да си мил и галантен, ти си ужасно упорито магаре… — („Така е, шефе, но няма никаква полза да се опитваш да промениш хората. Откажи се.“)

— Джоан.

— Да, Джиджи?

— Неприятно ми е да ти го кажа, мила, но Джо е прав.

— Но…

— По-късно ще ти обясня — ще си поговорим, докато позираме. А сега ме остави да измия чиниите. Джо ще ни повика всеки момент.

Джоан с изненада научи, че може да разговаря с Джиджи, докато позират. Джо я увери, че снимките са достатъчни и че присъствието на живите модели е по-скоро за вдъхновение. И този път отдели доста време, за да ги нагласи, след което ги остави да си шепнат.

— Нека ти кажа — заговори Джиджи — защо не бива да изпращаш пари на майка му. Само за момент — пак го направи. Джо! Джо! Обуй си шортите и престани да се бършеш на голо. — Джо не отговори, но я послуша. — Джоан, ако пратиш тези пари, все едно да ги хвърлиш на вятъра. Тя е алкохоличка.

— О, не!

— Да. Джо го знае, Надзорникът също, затова не й плащат помощите в брой — само на розова карта. А тя купува храна от магазина и я продава зад ъгъла. Ако й пратиш пари, само ще й помогнеш по-скоро да влезе в гроба. Не че ще е кой знае каква загуба.

Джоан въздъхна.

— По-добре да не го правя. Но нали все обещавам. Тази моя голяма уста.

— По-скоро голямото ти сърце, миличка. Но този път няма да дадеш нищичко. Зная го, чели са ми доста нейни писма. Ти го поскъси малко, нали?

— Личеше ли?

— За мен — да. Първия път оставих да прочетат на Джо цялото писмо и той много се разстрои. Оттогава ги предупреждавам да не му казват всичко. Но ти се оказа най-добра от всички досега — затова Джо е толкова доволен.

— Джиджи, как е възможно един толкова добър и талантлив човек като Джо да произхожда от подобно семейство?

— Как се е случило с всеки от нас? Просто така. Каквото ти е писано, миличка. Знаеш ли, понякога се чудя дали тя изобщо е майка на Джо. Той никак не прилича на нея, има една снимка, на която тя е на неговите години сега. Нищо общо между двамата.

— Може пък да прилича на баща си.

— Е, не е изключено. Доколкото знам, Пол Бранка ги е напуснал много рано. Ако въобще Пол е баща му. И ако майка му има някаква представа кой е баща му.

— Едва ли ще е единствен случай. Вземи мен — бременна, без да съм омъжена. Нямам право да критикувам.

— Не знаеш ли кой го направи, мила?

— Всъщност знам. Но никога, ама никога няма да кажа. Така ми е добре и не смятам да се оплаквам.

— Не е моя работа да питам, щом си щастлива. Но да се върнем на Джо — мисля, че той е сирак. Някой го е изоставил и той се е озовал в лапите на онази вещица. Джо не казва нищо по въпроса. Но той си е такъв, не говори много, освен когато трябва да обясни на някой модел как да позира. Но майка му все пак му е повлияла за нещо добро. Познай какво.

— Не мога.

— Джо не близва алкохол. Държим бира за приятели, но самият Джо никога не пие. Отказва дори да се включи в Кръг, ако ще си предаваме купа. Знаеш как е с дрогата — забранена е от закона, а се купува по-лесно от дъвка. Мога да ти покажа три апартамента в тази сграда, където можеш да си набавиш каквото пожелаеш. Но Джо не би се докоснал до нищо. В началото го намирах за странно. Какво лошо има в това да се отпуснеш в компания на приятели? После, когато заживях с него, а парите привършиха, се наложи да се въздържам. Все пак трябва да се яде, нали? И знаеш ли — сега аз също не желая да опитвам отново. Чувствам се страхотно. Нова жена.

— И наистина изглеждаш здрава и щастлива. А онзи, Големия Сам, имаше ли някакви пороци?

— Кой, Сам ли? Пушеше, пиеше и се тъпчеше с всичко, каквото се намира по белия свят. Само дето не се боцкаше — но нямаше как, все искаше да мине за гуру, а не вървеше да е с белези по ръцете.

— С какво се занимаваше, преди да му станеш ученичка?

— По-скоро разменна монета. Все със същото — модел и курвалък. Какво друго може да се прави? Детегледачка. Поднасях питиета върху тялото си на богати глезльовци — но все ме гонеха, когато се явяваше някое момиче, което може да чете. Дискриминация, въпреки че никога не обърквах поръчките. Но какъв смисъл да се натискаш да останеш някъде, където си нежелана? Джоан, одеве спомена, че цял живот си хвърляла пари на вятъра.

— Малко преувеличавах, Джиджи. Живеех в бедност почти до края на Втората световна война. Но не съм била стипца дори като хлапе, когато изкарвах всеки никел с пот на челото.

— Никел?

— Така казвахме на монетата от пет цента. Сечаха ги от никел и оттам и името. Половинките и доларите бяха от сребро. Помня дори златните монети. После, по време на Голямата депресия, изпаднах в много тежко положение и някои хора ми помогнаха. А след това аз помогнах на тях. Това имах предвид с раздаването на пари. По онова време данъците бяха такива, че можеше да спечелиш повече, като влагаш пари, отколкото ако ги задържиш.

— Това е толкова странно. Но разбира се, аз никога не съм плащала данъци.

— Така си мислиш. Плащаш ги още откакто си се родила. Някой ден може би ще преборим смъртта, но се съмнявам когато и да било да премахнем данъците.

— Няма да споря, ти очевидно разбираш повече от мен от тези неща.

— Виж, малката, над определена сума парите се превръщат само в цифри от счетоводната книга. Няколко милиона тук, няколко там, няколко за данъци.

— Джоан, това са непостижими неща за мен. Мога да си представя няколко долара. Дори няколкостотин. Но няколко милиона? За мен това е неразбираемо като Вътрешния дълг.

— За мен също, Джиджи, но си го представям като игра на шах — която се играе сама за себе си и на никого не му доскучава. Виж, не искаш да ви купя храна, въпреки че ми позволяваш да ям от вашата. А ще се съгласиш ли да ти дам няколко милиона?

— Уф… не. Сега пък ме уплаши.

— Мъдро решение. Дори повече от това, което взе преди закуска. Но спомни си за Диоген.

— Кой е този?

— Гръцки философ, решил да потърси честен човек. Така и не го намерил.

Джиджи се замисли.

— Нямаше да го открие и в мен, Джоан. Но затова пък аз го намерих. Джо.

— Мисля, че си права. Но, Джиджи, може ли да ти обясня защо решението ти е мъдро? Какво е лошото да си богат?

— Мислех, че да си богат има само хубави страни.

— Забавно е понякога. Парите дават власт. Вземи мен например: ако ги нямах, сега щях да съм мъртвец, а не да си бъбря с теб. Но те имат и обратна страна — не можеш да избягаш от тях. Джиджи, когато си богат, нямаш никакви приятели — само безкрайно много познати.

— Десет минути — каза Джо.

— Почивка — обясни Джиджи.

— Какво? Но нали почивахме?

— Не. Стани, разтъпчи се, протегни се. Чака ни дълъг ден. Джо, искаш ли кафе?

— Да.

— Може ли да погледнем?

— Не. След обедната почивка. Може би.

— Изглежда, върви добре, Джоан, защото инак нямаше да ни позволи. Джо, Джоан ми каза, че богатите нямали приятели.

— Ей, почакай, не съм свършила. Джиджи, богатите могат да имат приятели. Но трябва да са хора, които не се интересуват от парите им. Като Джо. А такива не се намират лесно. Когато си богат, ставаш подозрителен към околните, дори другите богаташи не се броят. И тогава си слагаш маска, за пред непознати. Така че донякъде е вярно — ако си богат, нямаш приятели. Само познати, които държиш на разстояние, за да не те наранят, както вече е ставало.

Джиджи внезапно се обърна към нея.

— Ние сме твои приятели.

— Надявам се. — Джоан я погледна внимателно, после извърна очи към Джо. — Почувствах обичта ви, когато бяхме в Кръга. Когато Джо ме гледа, очевидно е, че си мисли за Юнис. А ти се питаш какво ли въздействие имам върху него.

— Не е вярно! Джо, кажи й!

— Джиджи е права — отвърна Джо. — Юнис е мъртва. Тя искаше да получиш т’ва, дет имаш сега. От мен усети к’во чувствам, кат бяхме в Кръга. — („Шефе, имаш ли нещо против да ми преотстъпиш тялото за малко? След всичко, което преживях, имам нужда от подобни мили мигове.“) „Юнис, не бива да го нараняваме. Сама виждаш колко му е трудно.“ („Зная. Но следващия път, когато ни целуне, едва ли ще се сдържа да не му призная, че съм тук.“) „Хайде, повтаряй си: Ом мани падме хум. Ако искаш, ще се приберем у дома и ще звъннем на Роберто.“ („Не, мила, ще останем тук, докато не строшим костта и не изсмучем мозъка.“) „Добре, печелиш. Джиджи е сладка като Уини, нали?“

— Джо, искам тримата да сме приятели и никога да не прекъсваме Кръга в сърцата си. Но нека ви кажа нещо. Не е вярно, че нямам никакви приятели. Първо сте вие двамата. Освен това един доктор, който се грижи за мен и наистина не се интересува от парите ми. Медицинската сестра, за която ще се жени и която ми е като малка сестричка. Моята охрана от четирима души. Джо, ти ги познаваш, те бяха охрана и на Юнис. И още един приятел, който имам от времето, когато бях Йохан Смит — богат, влиятелен и мразен от мнозина.

— Юнис те обичаше — каза тихо Джо Бранка.

— Зная, че ме обичаше, Джо. В нея имаше толкова обич, че буквално преливаше. Дори да бях изгубено на улицата котенце, тя щеше да ме вземе и да ме залее с обичта си. Но говорех за един човек, когото ти познаваш, Джо. За Джейк Соломон.

Джо кимна.

— Джейк няма грешка!

— Познаваш ли го?

— Добре. Хубава аура.

— Джо, това да не е онзи адвокат, за когото ми разказваше?

— Същият. — Джо погледна Джоан Юнис. — Питай Джейк. Сега на трона.

— Хайде, Джоан, преди да ни е ухапал, че се бавим.

Този път Джо изгуби повече време да ги нагласява. Премести краката на Джиджи и разположи бедрата на Джоан в нова поза. Отстъпи назад, огледа намръщено резултата, върна се при триножника и се зае да чегърта с дървения нож част от вече нарисуваната картина.

— Май ще пропуснем обяда — прошепна Джиджи.

— Защо?

— Един Господ знае. Понякога му хрумва да промени нещо. Стой мирно, миличка. Сега ще рисува само по нас. Не смъркай, не кихай, не хълцай дори.

— Няма ли да си говорим?

— Може, стига да не помръдваме.

— Няма да мърдам, Джиджи. Знаеш ли, зарадвах се, че Джо и Джейк се познават добре. И ти ли го познаваш?

— Само сме се срещали. Разминахме се, по-точно. Аз тъкмо си тръгвах, тогава още работех като модел под наем, а господин Соломон пристигаше. Беше преди да зарежа Големия Сам. — („Сестрице, тази нещо го шикалкави. А и Джейк не е споменавал, че се е срещал с Джо след онази история с операцията.“) „Накъде биеш, Юнис? Вероятно е идвал тук, за да уреди банковата ти сметка и разни други неща.“ („„И разни други неща» — права си. Виж, шефе, стига с тая наивност. И двамата е трябвало да поплачат за едно и също момиче, а Джо е бисексуален, когато това му уйдисва.“) „Пак това твое мръсно подсъзнание!“ („Кой го казва? Смит-без-гащички? Зная какво казвам, сестрице, живяла съм с Джо години. А ти още си в двайсети век.“) „Юнис, не се съмнявам, че познаваш Джо по-добре от мен. Но аз имах предвид Джейк.“ („И защо си мислиш, че познаваш Джейк по-добре от мен? Погледни Джо — сладурче е, нали? Джейк също има очи. Хайде, шефе, какво толкова? Поразпитай Джиджи още малко.“)

— Предполагам — почна Джоан, — че Джейк е идвал тук по работа. Юнис умря, без да остави завещание, и доколкото знам, Джейк е уреждал делата й след смъртта.

— Не зная нищо, Джоан. Защо не попиташ Джейк, както предложи и Джо? — („Защото Джейк ще ни излъже, шефе. Мъжете лъжат за тези неща дори повече от жените. Кой го е грижа къде обядва мъжът, след като се прибира у дома за вечеря? Не и мен.“)

— Не смятам да го питам, Джиджи. Сигурна съм, че са разговаряли по работа и че Джейк се възхищава на дарбата на Джо. Просто не си бях давала сметка, че Джейк смята Джо за свой близък приятел. Ако е така.

— Нямам представа — отвърна Джиджи Бранка. — Тогава все още работех като платен модел. Господин Соломон — Джейк, както го наричаш — се появи тук една вечер, когато привършвахме, и Джо ми го представи като адвокат на бившата си жена. След това се срещахме още няколко пъти, в сходна ситуация. Но не се е мяркал, откакто се оженихме. — („Не й вярвай, сестрице. Всичко това означава, че не е склонна да издава тайните на други хора. Което е много мило, разбира се.“)

— Не е толкова важно, Джиджи. Имаш ли представа къде Джо е получил образование? Или е роден талант, без да кара някаква школа?

— И двете, Джоан. Ще ти кажа, защото от Джо едва ли ще го измъкнеш някога. Той твърди, че талантът не се учи и че всеки художник е уникален. Според Джо повечето художници, които се смятат за такива, не притежават и капчица талант. Нарича ги „рисувачи на табели“ и добавя, че предпочита той самият да е такъв, вместо да се представя за художник. Но ти си виждала какво може. Ще видиш много повече, ако се разходиш из околните кафенета и книжарници. Голи тела, които изглеждат по-живи от истинските — не е необходимо да търсиш подписа му. Джо е истински майстор, но не желае да рисува любовни сцени, макар да се продават много добре. Вдига рамене и заявява, че това не са неговите символи. Не се мисли за Гоя, Пикасо или Рембранд, нито за който и да било от великите майстори. Всичко, което иска, е да рисува своите символи, така, както на него му харесва, и да продава толкова, колкото да не гладуваме. Понякога така се ядосвам, като си представя, че ако само надраска нещо по-пикантно, ще си оправим положението за месеци напред. Но предложа ли му, се мръщи и мърмори: „Не рисувам комикси и ти го знаеш, Джиджи“. Джо си е Джо и не дава пукната пара за това с какво се занимават другите художници и дали неговите творби биха могли да го направят известен и богат. Приятелите му са хора, които намира за симпатични, които излъчват „добри вибрации“ или притежават „готска аура“. Джо не би изпил чаша бира дори с Рембранд, ако не харесва начина, по който се държи. Същото важи и за партньорите в леглото.

— Като стана дума, предполагам, че не му се е налагало често да спи сам.

— Вероятно не. Но Джо не би си легнал и с Хубавата Елена, ако не му допаднат маниерите й. Като спомена твоята охрана — те са четирима, нали? Единият е възедричък. Как се казваше — Хюго?

— Познаваш Хюго? — попита зарадвано Джоан.

— Никога не съм се срещала с него. За мен той е като някакъв африкански мит. Но зная две неща за Хюго. Че Джо иска да го рисува… и че го обича. Говоря за духовна обич — макар че сигурно би си легнал с него, ако Хюго го пожелае. — („Ще трябва да се нареди на опашка! Аз първа видях Хюго.“) „Млъквай, въртиопашке!“ — Но едва ли ще се получи, защото Джо няма да му се пусне. Той никога не го прави. Дори с мен, стана си някак естествено, както да смесиш яйца с бекон. — („Хъм, някои момичета са родени с късмет. Аз трябваше да го съблазнявам.“) „Защото си от пламенните жени, миличка, а Джиджи не чак толкова.“ („Ще си платиш за това, шефе.“) — Сигурна съм, че Джо никога не го е молил да му позира — предпочиташе го като приятел, вместо като модел, макар че Джо често смесва тези неща, както е при мен. Но ми е казвал как би желал да го рисува. Сцената ще е библейска, с подобаващ пейзаж. Тълпа полуголи жени, едра фигура В близък план, Хюго, с търпеливо и малко изморено изражение, само глава и рамене. Джо се оплака, че не смее да я нарисува, защото можела да му създаде неприятности. Има и друга идея — Хюго, само той, огромен като планина, никакви секссимволи наоколо — огромен и масивен мускулест торс. Силен и мъдър, въплъщение на божественото — и обичащ. Повтарям ти думите на Джо. Щял да я нарече „Йехова“.

— Джиджи! Може би ще успея да му помогна.

— Как? Не можеш да заповядаш на Хюго да му позира — това няма да се хареса на Джо.

— Мила, не съм глупачка. По-скоро ще внуша на Хюго колко е важно това за Джо. Нищо не пречи да опитам. — („Шефе, трябва да кажеш на Хюго, че си позирала гола на Джо. Остави го да свикне с тази мисъл.“) „Разбира се, Юнис, нали точно в това е уловката.“ („Чакай, да не си решила да съблазниш Хюго? За Бога, няма да го понеса. Остави отец Хюго на мира!“) „Юнис, не съм чак толкова глупава. Разбира се, Хюго може да получи от мен всичко, каквото пожелае. Той уби отрепката, която уби теб. Но никога не бих му предложила нещо, което няма да приеме. Ако го направя, сигурна съм, че ще откаже и ще ме напусне. А после ще се моли за грешната ми душа. Искам да спечеля Хюго такъв, какъвто е, без да го притискам до стената.“ („Че ти не можеш да го притиснеш. Каквато е планина от мускули.“) „Говорех метафорично, сестрице, и ти го знаеш.“

— Джиджи, само още нещо — Джо ще трябва да се откаже от названието на тази картина.

— Не познаваш Джо, Джоан. Не би го сменил за нищо на света.

— Тогава нека поне го запази за себе си. Хюго е непоклатим също като Джо и държи на принципите си. Не би позволил да е модел на картина с името „Йехова“. За него това ще е светотатство. Но ако Джо се съгласи да запази името в тайна, обещавам да доставя модела. Поговори с Джо за това. Чакай, не ми разказа за обучението му.

— А, да. Джо рисува от малък, види ли нещо, запомня го в най-малки подробности. Когато бил на четиринайсет, прекарал една нощ в полицейския участък заедно с други момчета. Дежурният видял скиците му, с които Джо се забавлявал, докато чакал да го отведат при съдията. Една била на патрулния полицай — а него Джо бил зърнал буквално за минутка. Тогава настъпил обратът. Полицаят го предал на един свещеник, който пък го отвел при някакъв местен художник и му показал рисунките му. Художникът се прехранвал на две поприща — рисувал по поръчка и правел свои неща. Може да не бил впечатлен от рисунките на Джо, но го взел на работа. Наел го за модел. Джо можел да се навърта из студиото и да ползва материалите, стига да позира, когато художникът нареди. И двамата спечелили от сделката — можеш да си представиш как е изглеждал на четиринайсет Джо, предполагам, че е бил по-хубав и от момиче, и без съмнение онзи тип си е мислел същото. И тъй, Джо се нанесъл там, спял и се хранел при художника и се измъкнал от мамичка рано-рано, от което само полза. Живеели в апартаментче като това.

— Искаш да кажеш, че Джо е бил негов любовник? Джиджи, този път ще се въздържа от крайни реакции. Вярно, че съм на деветдесет и пет, но ще се помъча да разсъждавам съвременно.

— Джоан, така и не мога да повярвам, че си на тази възраст. Но що се отнася до онзи художник, не съм твърдяла, че е „хомо“. Бил женен или пък живеел на съпружески начала със своя любим модел. Тази сладка женичка, изглежда, разполагала с предостатъчно от всички прелести, защото научила Джо на доста неща, грижела се за него като майка и в края на краищата се получила една щастлива Тройка. Но художникът — господин Тони, както с уважение го нарича Джо, — макар да позволявал на своя ученик да живее в квартирата му и да дели леглото с жена му, бил строг учител. Нито веднъж не разрешил на Джо да се развихри с четката и да пробва някоя абстрактна композиция, вместо това упорито го карал да заляга над рисуването. Анатомия. Композиция. Техники с четка. Оцветяване. Всички безкрайни особености на академичното изкуство, покрай които Джо трябвало да поддържа и изряден ред в апартамента. Дал му основата и го оставил да продължи сам. Прекарал го през целия труден път на съзряването. О, Джо знае и да шмекерува. Понякога рисува директно върху платното, без скици, ескизи, без проекция. И пак постига съвършенство, като при фотография. Но винаги влага и нещо от себе си.

— … никога не съм твърдяла, че бедните са по-добре от богатите. И едните, и другите имат свои предимства и недостатъци. Златната среда както винаги е най-добра. Но нека те попитам нещо — Джо идва ли да те пази, когато слизаш до магазина за продукти?

— Какво? Разбира се, че не. Е, понякога идва да ми помогне да ги донеса, но не и за да ме пази. Всъщност слиза с мен с асансьора, когато е празен. Искам да кажа, той не е глупак и знае какво става наоколо. Същото и когато се прибирам късно — винаги ме чака долу. Но през останалото време ходя съвсем сама. Внимавам, разбира се.

— Джиджи, не се и съмнявам, че не би направила някоя глупост, като да влезеш в парка…

— Не бих влязла там дори по обед. Веднъж вече ме изнасилиха и не искам да се случи отново. Не съм от онези, които си търсят млади жребци, дето ги държат на смени и им се изреждат. Ако питаш мен, трябва да изравнят с булдозери всички паркове в града.

— По-скоро целия град. Но друго исках да кажа. Джиджи, ти се движиш съвсем свободно из града. Аз не мога. Дори когато съм с охраната, винаги си слагам воал, за да не ме познаят. Трябва да съм нащрек по всяко време. Ти залостваш вратата, а моята къща е достатъчно здрава, за да издържи, ако някой метне бомба — което се е случвало няколко пъти, откакто бе построена. Трябва да се пазя от похитители, убийци и всякаква друга паплач. Имам предвид не само сега, но и в предишния си живот, когато бях Йохан. Многото пари винаги привличат нездрави интереси. Погледни ни сега — само тримата сме, без прислуга, и когато си тръгна, ще останеш насаме с мъжа си. Никой няма да ви безпокои. Аз не мога така. Чакай само да пресметна — четирима души постоянна охрана, шеф на охраната, дванайсет пазачи на къщата, разпределени на три смени, като една от тях пази, а втората винаги е на разположение, за да пристигне в случай на нужда. Лична прислужница, прислужник, който се е грижел преди за мен — не мога да го уволня, никога не уволнявам никого, освен ако не е крайно наложително. Иконом, главен готвач, още трима готвачи и други прислужници, уф, дори не ги помня всичките.

— Божичко, Джоан!

— Именно — Божичко! И те всички се грижат за един-единствен човек. Когато построих тази къща, разчитах, че ще е достатъчно защитена, за да намаля максимално персонала. Ето защо я натъпках с всякакви машинки. Като роботи-лакеи и умно легло, което само нагажда височината си. Но знаеш ли какво означава всичко това? Че в края на краищата изгубих. Защото освен всичко останало трябваше да се оборудвам с инженери за поддръжка на цялата сложна апаратура. Изводът е, че ако търсиш усамотение, едва ли ще го откриеш при мен.

— Джоан, защо не се отървеш от всичко? Премести се другаде и започни отначало.

— И къде да ида, скъпа? О, не мисли, че не съм го обсъждала със себе си. Но въпросът не опира само до мен — става дума за пари, за много пари, с които съм обвързана. Дори и да се опитам да се отърва от тях, никой вече няма да ми повярва. Хрътките винаги ще душат след мен. Достатъчно е да си сваля бронята и дните ми ще бъдат преброени. Освен това… обичаш ли котки?

— Обожавам ги! Обещаха да ми подарят котенце съвсем скоро.

— Хубаво. Но кажи ми — как би се отървала от някоя котка, която е израсла при теб?

— Какво? Не бих го направила, разбира се.

— Така е, Джиджи. Имала съм много котки. Човек ги държи край себе си до края. Същото се отнася и за хората, Джиджи.

— Не те разбрах, Джоан.

— Какво да направя с Хюго? Той работи при мен от много години. Занимава се с единственото, което може — освен да проповядва, е което не може да се прехранва. Джиджи, лоялните служители са като „китайско задължение“ — също като котката. Вярно е, че биха могли да си намерят и друга работа. Но какво ще направиш, ако Джо ти каже: „Разкарай се. Приключихме“.

— Ще плача.

— Не мисля, че прислугата би се разплакала — за разлика от мен.

— Все някак ще се справя.

Джоан въздъхна.

— Същото важи и за този взвод, дето държа край мен. Имам достатъчно пари, за да се погрижа човек като Хюго никога да не живее в немотия. И въпреки това, повярвай ми, Джиджи, не е толкова лесно, колкото изглежда на пръв поглед. Ако има някакво решение, надявам се да го открия. Говоря, разбира се, и за своето положение. Нещо съвсем простичко, като пак да си сменя името, да си направя пластична хирургия на лицето и да замина някъде другаде.

— Само не си променяй лицето.

— Права си, ще го запазя. То принадлежи на Юнис, аз съм само квартирант. Ако го променя, Джо може да не го хареса — както и още неколцина други. — („Като започнеш с мен, шефе.“) „Няма да променя красивото ти личице, миличка. Обожавам го.“ — Ще го запазя, но навън винаги ще трябва да е забулено. Твърде често го показваха по новините, на твърде много корици е излизало. Но все си мисля, че има един начин да преодолея този проблем.

Джоан разглеждаше почти завършената картина с нещо като страхопочитание. Знаеше, че е наследила красиво тяло, оценяваше и добре изваяните форми на Джиджи, виждаше, че тези две „гръцки девойчета“ са всъщност Джоан и Джиджи, и не намираше нито един детайл, в който творбата да е нещо по-малко от перфектно копие на оригиналите.

И все пак „реализмът“ на Джо Бранка граничеше с фантазия. Тези две нимфи в езерото бяха сладострастни, чувствени и съблазнителни по начин, по който — тя знаеше — двете с Джиджи не бяха. Проснати върху набързо подредена платформа, разговарящи шепнешком за разни неща — от алкохолизъм до мръсни чинии.

— Какво мислиш? — попита я Джиджи. — Говори искрено, Джо не дава пукната пара за друго мнение освен своето.

Джоан въздъхна.

— Как го прави? Погледни само колко са набъбнали зърната ми, а през тези часове ние двете говорихме за какво ли не. А това платно направо се пресяга и те сграбчва за слабините. Сигурна съм, че така би въздействало на всеки нормален мъж.

— Измама за окото — обади се Джо зад тях.

— Не и за моите очи, Джо. Не съм измамена, по-скоро съм омагьосана. Искам да я купя!

— Не.

— Какво? О, по дяволите! Сигурно си намислил да я продадеш на някой дърт мръсник. Бог ми е свидетел, на деветдесет и пет спокойно влизам в тази категория.

— Твоя е.

— Какво?! Джо, не можеш да го направиш. Зная, че си разчитал да я продадеш. Джиджи, помогни ми.

Джиджи предпочете да премълчи.

— Твоя, Джоан — повтори упорито Джо. — Искаш — вземаш.

— Джо, ти си най-твърдоглавият мъж, когото съм срещала. Ако ми подариш тази картина, ще я унищожа начаса…

— О, не! — възкликна уплашено Джиджи.

Джо само повдигна рамене.

— Твой проблем.

— … но ако ми я продадеш, ще накарам Джейк Соломон да я окачи над леглото си, за да я вижда всяка сутрин, когато отвори очи. — („Сега вече го гръмна, сестрице! Иди да прибереш бялото знаме.“) — Избирай, Джо. Подариш ли ми я, ще я видиш на парчета. Ако ми я продадеш — получава я Джейк Соломон.

— Джо, престани да се дърпаш — обади се Джиджи. — Знаеш, че Джейк би се радвал да я притежава.

— Джиджи, колко иска Джо за подобна картина?

— О, аз определям цените. Продавам ги на размер. Цената на тази ще е към двеста и петдесет.

— Това е смешно!

— Наистина, Джоан, помисли си колко време отне на Джо, да не говорим за твоето време. Не е чак толкова много, признай…

— Миличка, под „смешно“ разбирах „смешно малко“. Не съм купувала произведения на изкуството от доста години, но не помня някога да съм вземала каквото и да било за по-малко от няколко хиляди. Мога да си представя каква цена ще достигне подобна картина, ако се появи на аукцион. Но няма да вдигам цената. Ще дам, колкото ми поиска.

— Джоан, не ме остави да довърша.

— О, извинявай, мила.

— Двеста и петдесет е цената в магазина. Но половината отива за собственика, задето е позволил да виси там. Така че реалната й цена за нас е сто двайсет и пет.

— Не.

— Защо не?

— Само „не“, както обича да се опъва Джо. В интерес на съвместния бизнес е никога да не подбиваш цената на своя съдружник. Лично аз мисля, че те обира, защото комисионата не бива да надхвърля двайсет и пет процента, но това не е моя работа. В брой или чек?

— Бих предпочела в брой. Ако носиш толкова с теб. Иначе ще ни платиш, когато искаш.

— Ще платя още сега и ще поискам разписка, за да зная, че картината ми принадлежи — преди твоят упорит съпруг да измисли нещо друго. Съгласна, Джиджи?

— Разбира се. Нещо друго?

— Да, съвсем мъничко. Искам Джо да ме целуне. Бях добро момиче и позирах цял ден, нека сега ме цунка, ако не за друго, поне задето ти помагах. Джо, ще ме целунеш ли?

— Да.

— Така е по-добре. А ще изпратиш ли тези хубави момичета — мен и Джиджи — до магазина? Джиджи може да вземе пържоли, за да го отпразнуваме, а аз ще ги приготвя. Какво ще кажеш, Джиджи?

— Разбира се. Говежди или конски?

— Уф, трябва да призная, че от години не съм влизала в магазин за хранителни стоки. Ти какво смяташ?

— Ами… конското е по-добро.

— Тогава конско. Стига да не ни го продадат със сбруята.

25.

В ООН делегацията на Бирма обвини така наречените Лунни колонии, че са само параван за намеренията на Китай и САЩ да изградят военни бази на Луната. Секретарят на Комисията за опазване на околната среда отхвърли доклада, според който елените в Йосемитския национален парк „измирали поголовно“ от замърсената вода и от емфизема, и заяви, че екоравновесието в парка не е накърнено по никакъв начин и че елените са по-здрави от всякога.

Преподобният доктор Монтгомъри Чан, Най-смиреният върховен водач на корпорация „Път“, направи изявление пред Подкомитета на сенатската комисия по религия в подкрепа на федералното изискване, според което дзенбудистките учители трябва да представят разрешителни за извършване на лечебна дейност. „Тези самопровъзгласили се гурута — добави той — създават лош имидж на рационалния мистицизъм. Никой не бива да преподава медитация, асана или трансцендентна философия без задължителен лиценз от специална комисия, също както когато възнамерява да ни учи да караме ски, сърф или на други травмиращи спортове. Идеята, че подобно ограничение отправя предизвикателство към свещените гаранции на Първата поправка е абсолютна глупост — то само ще ги защитава.“ При по-нататъшното събеседване преподобният призна, че с радост би заел председателското място на една подобна комисия, ако от него бъде поискана тази жертва. Оцелелите от урагана „Хилда“ все още се транспортираха към центровете за оказване на помощ, а броят на жертвите надхвърляше 1908.

Министерството на вътрешната отбрана вдигна временната забрана за междущатска размяна на информация, касаеща лица, склонни да подбуждат към размирици, както и забраната за събиране на едно място на повече от трима души, след което определи строги наказания за публикации в пресата, осъждащи въведената цензура. Секретарят на министерството докладва на президента, че всички медии съдействат доброволно на органите на реда в интересите на общественото благо. Възобновеният процес за определяне идентичността на финансовия магнат Йохан СБ. Смит във Върховния съд стартира с гаф, когато съдията внезапно се пробуди от дрямката си насред изслушването, удари с чукче по масата и се провикна: „Одобрявам развода!“, след което отново заспа. С резултат седем срещу двама бе подкрепено решението на щатския съд, основаващо се на вече приетия за легален казус „Наследниците на Хенри М. Парсънс срещу Роуд Айланд“. Четирима от поддръжниците, както и един от въздържалите се, приеха, че в случая става въпрос за напълно узаконена смяна на пола, двама бяха на друго мнение. Единият съдия (господин Хенди) приложи двайсет страници обосновка, за да докаже, че едно такова съчетание от противоположни полове е в противовес на обществените интереси и на Божиите закони и че както Йохан Смит, така и Юнис Бранка трябва да бъдат официално обявени за мъртви, а обсъжданото „чудовище“ няма право на съществуване. Деветият съдия заяви, че въпросното тяло подлежи на хирургична стерилизация, което би трябвало да се узакони от Конгреса като практика за всички последващи случаи. По време на заседанието не бе разгледан нито един от предявените от странични лица искове.

„Платено съобщение: РАЯТ НА ЗЕМЯТА! Семейна двойка търси друга за съжителство и съвместно консумиране на брака, разполагаме със собствена къща, три спални, две бани, специално обслужване, всички необходими удобства, плюс градина. Сравнителни типове (според програмата на Ранкин) С690047, С890047 — приемаме съвпадение до 85%! «Един за всички, всички за един!» Без депозит, но моля пратете стереоснимка на адрес бул. «Блубърд» 69.“

Въз основа на представените от китайската делегация документи Комисията за хранителните продукти към ООН повиши максимално допустимите стойности за стронций-90 в пълноценното мляко. Преподобният Томас Баркър от Лонг Бийч, Калифорния заяви в своята телевизионна проповед, че краят на света се е състоял посред нощ на 31 декември 1999 и че всичко след този момент е само „илюзия на дявола, без форма, субстанция и реалност“.

Госпожица Смит поздрави О’Нийл и го помоли Дабровски и Фред да отнесат на горния етаж двата големи пакета, единият от които трябваше да се наклони на една страна, за да мине през вратата на асансьора. Когато най-сетне малката група се събра в кабината, тя натисна копчето за спиране и си свали шапката и воала.

— Време е за благодарна целувка, момчета. Само внимавайте да не ви изцапам с боя.

След като приключиха, тя провери в огледалцето на стената дали няма поражения върху прическата, грима и телесната боя и пътуването нагоре бе възобновено.

— Къде да ги отнесем, госпожице? — попита Дабровски. — Във вашия будоар или в хола?

— Първо да проверим дали господин Соломон приема гости. — Отправиха се по коридора към Зелената стая. Джоан отбеляза, че сигналът „Не ме безпокойте“ над вратата не свети, и натисна звънеца.

— Влез! — чу се от говорителя. Вратата се отвори и тя влезе.

— Оставете багажа и можете да си тръгвате.

— Да, госпожице.

Докато охраната се изнизваше, от спалнята се показа Джейк, спря и я погледна строго.

— Е? Къде беше?

— Навън.

— Хъм! Пет дена! Нямаше те цели пет дни!

— И какво от това? Кокошките снасяха ли? Кравата даваше ли мляко?

— Джоан, не в това е…

— Точно в това е въпросът, Джейк. Не се е случило нищо страшно, докато ме нямаше, нали? Тъй като отказа да се ожениш за мен, вече не съм длъжна да ти давам обяснения кога ще излизам и кога ще се връщам. Но все пак нека ти напомня, че Кънингам те е осведомил за намеренията ми.

— Така е, но…

— Значи знаеш, че съм била в безопасност — и къде да ми пратиш вест, ако има нещо, което не търпи отлагане. Ако беше дошъл, щяхме да ти се зарадваме. Знаеш, че Джо те харесва — а Джиджи е добра душа.

— Джиджи?

— Познаваш я. Искам да кажа, че си се срещал с нея. Госпожа Джо Бранка.

— Какво?!

— Защо се изненадваш, Джейк? Хората се женят повторно — особено когато предишният им брак е бил щастлив. Както е в случая с Джо.

— Не мога да повярвам!

— Какво толкова странно има в това един вдовец да се ожени отново?

— Не мога да повярвам, че би го направил някой, който е бил женен за Юнис.

(„Моят любимец! Сестрице, тази вечер ще бъдем особено мили към него.“) „Ако той не е мил с мен, ще прекара една самотна нощ в леглото. А аз ще проверя дали Антон и Фред все още са в къщата.“ („Успокой се, шефе. И се постарай да успокоиш Джейк.“) „Още не! Искам да признае, че греши, а аз съм права!“ („Сестрице, кога най-сетне ще научиш, че да си «права» няма нищо общо с това да се разбираш с мъжете? Те не следват никаква логика, мозъците им просто не са устроени така. Научи се, че дори когато мъжът греши, а ти си права, е най-добре да му се извиниш. Кажи му, че съжаляваш, и гледай да не прозвучи фалшиво. Ом мани падме хум.“)

„Ом мани падме хум. Понякога си мисля, че е ужасно трудно да си жена. Ако не беше така невъобразимо забавно, разбира се. Добре, сладурано, гледай сега как ще се справя с него.“

— Джейк, миличък, съжалявам, задето те разстроих с новината, че Джо се е оженил. Но защо не почакаме малко, преди да твърдим, че е направил грешка? Джо се нуждае от жена — дори и тя да не е Юнис. Освен това искам да ти се извиня, че не ти се обадих, преди да изляза. Но ми е мъчно, че ме посрещна по този начин. Вместо да ме прегърнеш и целунеш с щастлива усмивка. Истината е, че очаквах да отсъстваш поне седмица, или поне бях останала с подобно впечатление от нашия разговор.

— Да, така е, аз имах същата идея. Но успях да се срещна с председателя на Върховния съд още на втория ден и той ме увери, че случаят ще бъде разрешен в най-скоро време. С което работата ми приключи.

— Хъм. Понякога има полза да участваш с дарения в нечия предизборна кампания.

— Джоан Юнис, никога не говори по този начин! Особено когато става въпрос за председателя на Върховния съд на Съединените щати. Вярно, че това е твоят дом. Което не пречи да бъде подслушван.

— Съжалявам, Джейк. Направих го, без да помисля. Имаш моята благодарност.

— По-скоро трябва да благодариш на Мак, той успя да придвижи делото, тъй като знаеше към кого да се обърне.

— Оценявам помощта му, оценявам и усилията на Алек, но от всички най-много съм благодарна на прекрасния и най-мил мъж на света на име Джейк. — „Това добре ли беше, Юнис?“ („Шефе, пак ще ти повторя, няма начин една жена да прекали, когато хвали някой мъж. Ако му каже, че е висок три метра, и го повтаря достатъчно често, той ще започне да се навежда, когато минава и през най-високите врати.“)

Джейк очевидно изглеждаше доволен и Джоан продължи:

— Предполагам, че въпросът ще се реши съвсем скоро?

— Никога ли не гледаш новините, малката ми?

— Не и ако не е неизбежно.

— А би трябвало. Въпросът е решен. Ти спечели, окончателно и безвъзвратно.

— Наистина? Джейк, не съм се съмнявала, че ще спечеля, след като ти се занимаваше с това. Изненадана съм само, че стана толкова бързо. Да, май е трябвало да следя новините. Но през последните пет дни помагах на Джо… искам да кажа, теб те нямаше, а аз трябваше да се занимавам с нещо.

— Джоан Юнис, нали ти казах никога да не се доближаваш до Джо? Ако този негов брак има някакви шансове, ти можеш да си само прът в колелото. Представи си на какво напрежение го излагаш. Чакай, той как го понесе?

— Джейк, останах там пет дни. Ако беше минало зле, щях ли да се задържа и един ден? Постигнах своята цел и сега всичко е наред.

Джейк я погледна изненадано, после се замисли.

— Хъм… това е едностаен апартамент, а ти си прекарала в него цели пет дни. Мила моя, как по-точно постигна тази твоя „цел“? Или нямам право да питам?

— Джейк, знаеш, че можеш да ме питаш винаги за каквото ти хрумне. Дължа ти го. Целта ми бе да накарам Джо най-сетне да намери покой в душата си след трагичния инцидент с Юнис. И това стана, не без помощта на милата Джиджи. Сигурна съм, че постъпих както трябва. Но ако намекваш, че съм му предложила в замяна зомби — или съживеното тяло на мъртвата му съпруга, — нещата не стояха точно така. Джо не ме е докоснал. Или ако го направи, беше сякаш докосва сестра си. Дори ме целуна по този начин. Но, Джейк…

— Да? Какво, скъпа?

— Ако беше пожелал това тяло, което сега притежавам, разбира се, щеше да го получи. Дължа му всичко, което мога да му дам. Съгласен си, нали? Или смяташ, че греша?

— Хъм… да, съгласен съм. Но по-добре, че Джо не го е поискал. Можеше да му подейства ужасно зле… както и на теб.

— Зная, мили, и затова съм радостна, че Джо ми предложи своята обич и приятелство.

— Радвам се да го чуя, Юнис.

— Джейк, трябва ли да стоим тук, след като още дори не съм се преоблякла? Нося ти подаръци. — Тя го дари с щастлива момичешка усмивка. — Искаш ли да ги видиш?

— Разбира се, че искам. Къде са ми маниерите, да те държа тук права? Заповядай, седни, нека ти сваля наметалото. Шери?

— По-късно. Или шампанско, за да отпразнуваме завръщането ти. И моето. — Тя се обърна, той свали наметалото, остави го на закачалката и когато я погледна отново…

— Пресвета краво!

— Джейк, не знаех, че си индуист. — Тя позира, за да може да й се наслади в цялата й прелест.

— И носеше само това, докато пресичаше града? Боя и нищо повече?

— Защо не, скъпи? Това е първият ти подарък — от Джо за теб, с цялата му обич. Загърнах се в наметалото, преди да изляза от тях, и те оставих да го свалиш, все едно че „разопаковаш“ подаръка. Не исках охраната да ме види в този вид, разбира се. — („Естествено, сестрице, само дето Джо им позволи да наблюдават целия процес, докато те изрисуваше така. А ти нямаше нищо против.“) „Юнис, целта ни сега е този мъж.“ („О, бедничката ми. Най-добрият начин да спечелиш един мъж е като накараш ума ти да мисли за няколко други. Каква пуританка си само, малката ми.“) „Кого наричаш пуританка, мене?“

— Джоан Юнис, даваш ли си сметка, че това е точна репродукция на един тоалет, който носеше Юнис?

— Разбира се, че си давам, нали го носеше тук и аз присъствах. Така и не можах да разбера дали раковините са изрисувани, или истински. Сега вече зная. И така, ще ме целунеш ли? Или първо да си измия боята? Как постъпваше с Юнис?

— Джоан, някои от спонтанните ти подмятания не подхождат никак на една почтена дама.

— Това е, защото не съм никаква почтена дама, мили Джейк. Аз съм провалът на „почтените дами“. Но ще продължавам да се държа предизвикателно спрямо порядките в това общество, най-вече за да отдам почит на Юнис.

— Джоан Юнис!

— Да, сър?

— Държиш се точно като нея. Перфектна дама пред обществото… напълно лишена от задръжки насаме. Всъщност това бе неотменна част от огромния й чар.

— Наистина ли, Джейк? Харесваше ли ти това поведение?

— Хъм, не мога да кажа, че имах нещо против. Обичам спонтанността.

— Джейк, уважавам мнението ти и ще се опитам и за в бъдеще да не потискам своите пориви към спонтанност. Но все пак не забравяй, че още се уча.

— Винаги можеш да разчиташ на подкрепата ми, мило момиче. А сега ще ми разкажеш ли какво се случи при Джо?

— Искам първо ти да ми разкажеш какво се е случило при него.

— Ето, че стигнахме задънена улица. Хайде да измием тази боя. Жалко, че не съм готов преди това да те снимам.

— Не бери грижа, Джейк, милият Джо ми направи цял куп стереоснимки. За теб. Нося и снимки на Юнис като гмуркаща се в морето русалка. Повечето без раковините.

— Ще те изненадам ли, ако ти призная, че съм ги виждал? Просто не смеех да настоявам пред Джо да мити подари.

— Ето, че ги даде на мен — при това без въобще да настоявам. Трябваше ли да му откажа? Боже опази, Джейк. Решила съм да разбера кой е купил тази картина. Възнамерявам да я откупя.

— Парите ти ще идат на вятъра, млада госпожице. Защото аз знам кой е този човек. Какво ще кажеш, ако ти призная, че притежавам оригинален Джо Бранка? Окачен е в Гибралтарския.

— Проклета да съм! Джейк, ах, ти, дърт сладострастник такъв! Вземам си обратно десет процента от комплиментите, които ти направих.

— Не е загуба. И без това не повярвах деветдесет процента от нещата, които ми каза. Но ако си добро момиче, ще ти подаря тази картина.

— Приемам! А сега да отворим тези пакети и да видим какво има вътре. Започни от по-малкия. Тъкмо ще ти припомни как изглежда Джиджи — ако си я забравил, разбира се.

— Да ги отворим и двата.

Когато разопаковаха малката картина, Джоан попита:

— Какво ще кажеш, Джейк?

Той подсвирна с нескрито възхищение.

— Това момче е гений.

— Така е. Дори не подозирах. Но ти вече го знаеш.

— Без съмнение. Решението да използва ярка светлина върху контрастиращите цветове на телата е ужасно вдъхновяващо.

— Особено след като не разполагаше с никаква светлина — освен малкото, дето се процеждаше през мътния прозорец. Затова първо ни снима осветени от лампите в квартирата. А на следващия ден ни накара да му позираме.

— Какво има в големия пакет?

— Ами отвори го де.

Беше „Трите грации“ — и трите с образа на Джоан Юнис.

— Джо го нарича „шмекеруване“. Снима ме три пъти — всъщност снима ме повече от трийсет и три пъти, на празен фон, след това комбинира три от снимките върху платното. Накара Джиджи да позира, прегърнала ме през кръста, като внимаваше да не наруши моята поза. Ако не беше използвал тези дребни хитрости, рисуването щеше да продължи много по-дълго. Харесват ли ти трапчинките на дупето ми?

— Ти си истинско изкушение.

— Не е вярно, Джейк, дори не бях хубава като малка. Какво ще кажеш? Малката за мен, а „Грациите“ за теб? Но имаш право на избор.

— И това ако е лесен избор!

— Тази, която ми оставиш, ще виси на няколко крачки оттук, в хола. Ако се беше оженил за мен, както трябваше да постъпиш, сега нямаше да се налага да избираш. Джейк, колко ще струва да подкупим няколко по-известни критици?

— В наше време едва ли ще са по-скъпи от няколко цента дузината. Сигурно имаш предвид Бранка?

— Разбира се. Той продава картините си на смешно ниски цени и плаща кожодерска комисиона. Почти няма какво да яде. Докато специалистите се прехласват по всякакви некадърници и чудаци. Мислех си…

— Можеш да спреш да си мислиш, скъпа, аз ще уредя въпроса. Ще му намерим подходящ агент, ще изкупим картините, които вече е продал, чрез подставени лица, те са добра бъдеща инвестиция, когато стане известен. Ще подкупим критици, ще организираме изложба. Единственото, което трябва да знам, е какъв да е мащабът на успеха. Искаш ли да излага в Метрополитън?

— Джейк, дори не мисля, че Джо би желал да стане известен. Освен това трябва да сме внимателни да не подуши, че всичко е организирано. И Джиджи също, тя е малко по-схватлива от него. Искам просто картините му да се продават редовно, за да може Джиджи да купува от магазините всичко, от което се нуждаят. Това дете се опитва да поддържа къщата с обелки и остатъци. Живяла съм през Голямата депресия и нека ти кажа, че не е никак забавно — и не виждам защо тези две влюбени гълъбчета трябва също да го преживеят. Рисуването е целият живот на Джо. Защо това да не му осигурява свястно съществуване?

— Не споря. Ще го направим. Дори ако се наложи да купуваме по петнайсет цента дузината.

— Ти ще решиш. А сега да махнем тази боя от мен. Обади се на Уини да ми донесе халата или иди ти за него.

— Хъммм.

— Какво пак обърках?

— Мила моя, трябва да ти съобщя нещо. Доктор и госпожа Роберто Карлос Гарсия Ибанес заминаха на меден месец.

— Какво?! Ах този малък мръсен плъх! Не почака дори да ми го съобщи лично. Джейк, това е чудесно — така се радвам за тях, че сигурно ще се разплача.

— Поплачи си, а аз ще ида да взема един душ.

— Не, ще плача, когато Уини се прибере. Ще дойда с теб в банята, за да ми изтъркаш гърба. Кога каза, че ще се приберат? Божичко, трябва да им подбера подходящи стаи, Роберто няма да иска да спи в съседна стая на моята, където да ни дели само една незаключена врата. И да измисля нещо за подарък. Роберто едва ли ще приеме скъпи подаръци, той е толкова твърдоглав. — („Като всички мъже, нали, шефе?“)

— Не разбирам защо Роберто да не желае да спи в съседна стая на твоята?

— Е, може и да поиска, кой знае? Но няма да е редно заради прислугата.

— Юнис, позволих си да заръчам на Кънингам да им подготви Златния апартамент.

— Отличен избор! Ще накарам да пробият врата към спалнята им. И тогава ще можем да си ходим на гости, без прислугата да разбере.

— Не бива да безпокоиш младоженците.

— Виж, не бях помислила за това. Е, добре, в края на краищата те не са единствените ми приятели.

— Узнах от сигурен източник, че нелоялен член на твоята прислуга се е съгласил да позвъни на госпожа Гарсия в мига, когато се завърнеш. Предполагам, че вече са й се обадили и влюбените гълъбчета скоро ще си дойдат.

— Чудя се кого ли ще трябва да уволня? Защо трябва да си прекъсват медения месец?

— Доколкото разбрах, идеята е на доктора. Все още държи да те опази от сътресенията на живота.

— Глупости. Аз съм като жените на пионерите. Сурова и привикнала на несгоди. Ако бях тръгнала да прекосявам прерията, сигурно щяха да ме запрегнат с воловете. Но все пак се радвам, че ще се приберат. Искам да ги нацелувам и да си поплача с тях.

— Йохан, понякога не мога да реша дали си глупаво малко момиче, или изкуфял старец.

— Предишния път, когато ме нарече Йохан, изгуби част от кожата си. Миличък, а не ти ли е хрумвало, че може да съм и двете? Глупаво малко изкуфяло момиче?

— Интересно. Става за работна хипотеза.

— Джейк, повярвай ми, щастлива съм като котка, останала насаме с коледната пуйка. След като се погрижих за Джо и Върховният съд взе решение в моя полза, животът се превръща в един безкраен празник. Дори не ми се гади сутрин.

— Не разбирам защо би трябвало… Какво?! — („Шефе, мислех, че не смяташ да му го казваш?“) „Юнис, той щеше да разбере рано или късно… не биваше да го научава от други хора. Поне това му дължа.“

— Джейк, казах, че нямам никакви затруднения със стомаха сутрин. Здрава съм като кон и единствената промяна, която забелязвам, е, че съм и гладна като кон.

— Да не би да намекваш, че си бременна?

— Джейк, не ми прави тези бащински фасони. Не само че съм бременна, но и съм щастлива. Можех да го запазя още известно време в тайна, но исках да го узнаеш от мен. Освен това в мига, когато Уини го научи, ще започне да се държи покровителствено и да се тревожи за всяко нещо. Което не е работа за една младоженка. Ако имаме късмет, скоро тя също ще е бременна.

— Юнис, сигурна ли си?

— Да. Тестът го доказа.

— Боб ли направи теста? Или някой шарлатанин?

— Отношенията между лекар и пациент са строго поверителни. Не продължавай да упорстваш с въпросите, господин адвокат.

— Трябва да се оженим незабавно.

— Как ли пък не!

— Юнис, зарежи глупостите!

— Господинчо, на два пъти те помолих да се оженим. Ти ми отказа. Реших да не подновявам опитите си и да оставя нещата такива, каквито са. Няма да се омъжа за теб. Но ще продължавам да съм твоя любовница, докато ми позволява физическото състояние и веднага след като се възстановя от раждането. Защото те обичам.

— Би трябвало да те напляскам.

— Направи го, не съм чуплива. Стига да можеш да вдигнеш ръка на бременна жена. — („Сега вече го срита в пищяла, шефе. Ах, ти, хитрушо!“) „Юнис, не се бъркай, където не ти е работа. Аз не съм само една паднала жена, но и старият Йохан Смит, който никога не позволяваше да го разиграват. Няма да позволя на Джейк да ми се прави на «благороден»!“ („Шефе, наистина ли не искаш да се омъжим за него? Това е грешка, скъпа, той се нуждае от нас.“) „И ние от него, Юнис. Разбира се, че ще се омъжа за него — след като родя. След това, мила.“ („Шефе, допускаш огромна грешка.“) „И да е така, моя си е. Никога не съм правила малки грешки — само големи.“

— Не казах, че ще те напляскам, Джоан Юнис, само че „би трябвало“. Но нека те попитам направо. Юнис, аз ли съм причината да забременееш?

— Няма да отговоря. Знаеш, че поне още един мъж е спал с мен — а и не е изключено да съм била любимата на цял полк войници. Джейк, ти отказа да ме вземеш, когато бях девствена, а и след като ме направи своя любовница. Така че не е твоя работа от кого е това дете и не желая повече да ме разпитваш! Държиш се като баща със съгрешила дъщеря или като Надзорник от социални грижи, който търси виновника за неразрешено забременяване. Джейк, аз само споделях с теб една щастлива новина, но изглежда, сбърках, че го направих. Ще бъдеш ли така добър да забравиш този разговор и никога вече да не повдигаш този въпрос?

— Юнис…

— Да, Джейк?

— Обичам те.

— Аз също, Джейк.

— Ако бях с двайсет години по-млад — дори с десет! — щях да се оженя за теб много отдавна. Но тъй като отказваш да ми съобщиш кой е бащата и разбира се, имаш право на това, ще позволиш ли на един стар глупак да се заблуждава, че може да е той? Обещавам да не го споделям с никого.

— Джейк, за мен ще е чест, ако наистина си мислиш, че е така. Но не желая това да те обвързва по какъвто и да било начин. Освен това, докато сме сами, нека подчертая, че нито потвърждавам подозренията ти, нито ги отхвърлям. Направих го сама. Аз съм единственият родител на това дете. („Внимавай с изразите, шефе! Още малко и ще се издадеш!“) „Той ще го приеме в преносния смисъл. А дори и да заподозре нещо, тестовете ще покажат, че греши.“ („Ще провери датите.“) „Юнис, май продължаваш да ме мислиш за глупачка?“ („Не, шефе, само за малко безразсъдна. Понякога ме плашиш до смърт.“)

— Юнис, обещавам да се съобразявам с ограниченията, които ми налагаш.

— Това беше и моето намерение, Джейк.

— Разбрах. Какво ще правим, докато се върнат младоженците? Искаш ли да поиграем на карти?

— Ако това е желанието ти, Джейк.

— Имам по-добра идея. Стига да се съгласиш да ми правиш компания. Защото играта е за двама. Ще е доста забавно.

— Щом ще е забавно и в твоята компания. Дори и да е само крибидж.

— Това е малко по-различна игра. Хайде да се обадим на Мак и да го помолим да ни прати някой служител, за да поеме официалната част на тържеството. А след това да се оженим. Ако имаме късмет, ще се справим до девет вечерта и след това може да изиграем няколко партии.

— За Бога, Джейк! Да играем крибидж?

— Отговори ми, жено. Искам едно лаконично „да“ или „не“. Няма да споря, нито да те моля повторно. И си избърши очите, защото са просълзени.

— Проклет да си, Джейк! Да! Пусни ме сега, дивако, защото ще ми строшиш ребрата. Така ли трябва да се отнасяш с бременна жена?

— Щях да направя много повече, ако имах възможност. Щях да ти избия всички глупости от главата. А сега да се обадим на Мак — ще трябва да измисля нещо, за да може онзи чиновник да издаде разрешение за раждане.

— Какво толкова има да му мислиш, Джейк? Просто кажи на Мак, че ти си причината.

— Юнис, наистина ли искаш да кажа това?

— Джейкъб, възнамерявам да се омъжа за теб колкото се може по-скоро. Надявам се, че Уини и Роберто ще се появят навреме, но не смятам да ги чакам, че току-виж си размислил. Виждам, че предпочиташ да си мислиш, че ти си причината за моето „състояние“, и нека остане така. Кажи го на Мак. Кажи го на когото пожелаеш.

— Това не те ли притеснява?

— Защо да ме притеснява, Джейк? Нека бъде по твоему. Помниш ли първия ми свободен ден? Когато Мак официално потвърди моята самоличност и отхвърли съдебното попечителство?

— Мила моя, как бих могъл да забравя подобен ден?

— Нито пък аз. Преброй напред двеста шейсет и седем дни и ще разбереш кога Мълчаливият свидетел ще дойде на бял свят.

— Искаш да кажеш, че аз съм баща на това дете?

— Ни най-малко, сър. Тогава ме подгони хормонът, а и за първи път се освободих от каишката. Мисля, че прекарах деня да сменям леглата и мъжете в тях. — Тя се усмихна блажено. — („Шефе, това е ужасно близо до истината. Но звучи като безразборен секс.“) „Че това е самата истина, Юнис, само дето го казах с други думи. Най-добрият начин да пробуташ някоя лъжа е като вмъкнеш в нея достатъчно голяма доза истина.“ („А аз си мислех, че мога да лъжа.“) „Миличка, нали си даваш сметка, че имам далеч по-голям стаж от теб? Умението да лъжеш си е цяло изкуство и се нуждае от продължителна практика.“

— Юнис, престани с тези глупости, иначе ще започнеш брака си с подута устна. Добре, ще го кажа на Мак, щом това е най-лесният начин. Но ще ни трябва медицинско свидетелство. Моят доктор ще ти позвъни, за да ти направи необходимите изследвания.

— Джейк, това може да свърши всеки, дори Роберто, ако се появи тук навреме. Или се безпокоиш за себе си? Да не си се забавлявал с някоя благовъзпитана девица, докато си бил във Вашингтон? Нали знаеш, че това е окръгът с най-висок процент на венерически заболявания.

— О, нищо подобно, освен че похарчих известна сума в едно казино. Спах сам в хотела. Можеш ли да кажеш същото за себе си? За последните пет дни?

— Разбира се, че не, скъпи, никога не съм търпяла да си лягам сама. А и малката Джиджи обича да се гушка. Обърни й внимание — можеш да я разгледаш по-добре на картината.

— Сигурен съм, че обича да се гушка. А Джо?

— Дали Джо обича да се гушка? Ти ми кажи, Джейк.

— Жено, може да се обзаведеш с подута устна, преди да се оженим, казах ти!

— Подаръкът на младоженеца към булката? Ако толкова ти се ще да ме удариш, направи го. Каквото и да е, само да бъдеш щастлив. О, Джейк, още отсега усещам колко забавно ще е да съм омъжена за теб.

— Аз също, шантава кучко. Добре, ще накарам моя лекар да уреди формалностите. Но ще му трябва кръвната ти група.

— Джейк, цялата страна я знае след онзи процес. AB, отрицателна. Да не би да си я забравил?

— За момента да, признавам. Добре, това май е достатъчно. А, още нещо — тук ли ще се оженим? Или при Мак?

— Тук, ако е възможно. Прислугата ще играе ролята на роднини, ако Уини и Роберто не се върнат. Джейкъб, ще бъдеш ли така добър да пратиш кола за Джо и Джиджи? Тя ще дойде, не се съмнявам, но не зная как ще реагира Джо. И какво ще облече — пет дни не навлече нищо друго освен едни къси оцапани с боя панталонки.

— Хъм, сигурно е редно бившият съпруг на Юнис да присъства на сватбата на Джоан Юнис, макар че няма друг такъв прецедент. Мила, дрехите, които Джо носеше в съда, са напълно подходящи за сватба. А ти какво ще облечеш? Булката в бяло ли ще бъде?

— Ето, че пак ме обиди. Представяш ли си само как ще изглеждам на снимката. Вестниците ще гръмнат. „Деветдесет и пет годишен старец, който си смени пола, се жени в бяла рокля.“ Ще нося бяла рокля само ако ти настояваш. Иначе ще избера нещо друго. Каквото и да е.

— Нещо старо, нещо ново, нещо взето назаем, нещо синьо, както са казвали едно време?

— Малка поправка, Джейк. Вече сме двайсет и първи век и ще изглежда така: „Булката стара, разрешителното ново, тялото назаем, а младоженецът — цял посинял“.

— Че съм посинял, няма лъжа, но защото трябваше да се обръсна. Излизай и ме остави да се оправя. Иди се изкъпи. Постарай се да миришеш на младоженка.

— Разбрах намека. Но ти също се изкъпи, господинчо.

— Кой го е грижа за младоженеца?

Следващите няколко часа бяха истинска лудница за Кънингам. Но същото можеше да се каже и за всички останали в грозната стара къща. Под старомодната мелодия на Менделсоновия марш булката приближи с колеблива стъпка ротондата. („Сестрице, «Ето я булката» винаги ми е напомняло за стъпките на котка, която се прокрадва към нещастно птиче. Пом… по… по-пом — по!“) „Юнис, дръж се сериозно!“ („Ще се държа, не се тревожи. Но ми харесва това Джон Джейкъб Джингълхаймър Смит. Сега неговото име ще е и мое!“) „Това пък откъде го знаеш? Трябва да е на осемдесетина години и да е забравено отдавна.“ („Да, само дето ти си го напяваш непрестанно в главата.“)

Тя бавно тръгна по мекия бял килим, мина под арката на банкетната зала, сега преоборудвана в църковен салон с множество цветя, свещи и дори малък орган. („Шефе, това е Кърт! Толкова се радвам, че успя да дойде. И господин Хедрик. Не ги гледай, сестрице, че ще се разкискам.“) „Не ги гледам, трябва да съм извърната към олтара.“ („Точно това ти казвах, шефе, ти се блещи напред, а аз ще зяпам наоколо. Ето я госпожа Мак — Норма, Рут на Алек и Роберто, а къде е Роузи? Ах, ето го и него, зад госпожа Мак. Дела се е издокарала убийствено!“)

Булката носеше сравнително скромна полупрозрачна синя рокля с висока яка, воал в същия цвят и ръкавици. В едната си ръка държеше букет бели камелии, напръскани в бледосиньо, за да паснат на роклята. („Сестрице? Защо в последния момент ти хрумна да си обуеш гащички? При този тоалет сигурно се виждат.“) „Не и през роклята. Не е чак толкова плътно по тялото. Пък и булката трябва да е с гащички, мила, нали я очаква «символична дефлорация».“ („Ох, ще ме скъсаш! Само не ме карай да се разсмея.“) „Юнис, ако ми развалиш сватбата, няма да ти проговоря поне три дни!“ („Обещавам, че няма, сестрице. Само не зная как ще си сдържа сълзите.“) „Ами те са и мои сълзи. Погледни го Томас колко е хубав! Няма нищо лошо да се смеем и плачем, Юнис — важното е да стискаме здраво ръката на Джейкъб. Виж, миличка, това е старомодна сватба, защото и двамата с Джейк сме на преклонна възраст.“

(„Съгласна. Но Кънингам ми изглежда малко обезпокоен. Не разбирам каква може да е причината. Шефе, стана ми смешно за гащичките, след като нареди да окачат онези две разголени картини в банкетната зала, където всички гости ще ги видят. Разясни ми това.“) „Юнис, между двете няма нищо общо. Булката според обичая трябва да е облечена, а картините са нарисувани, за да им се любуват хората! Особено след като Джо и Джиджи са тук. Това, което исках, е геният на Джо да се оцени подобаващо.“

Джо Бранка бе използвал малка порция от своя гений, за да разкраси булката. Бе започнал с чисто платно — тя току-що бе излязла от банята — и прекара дълги часове над тялото на Джоан Юнис. Както и в „Трите грации“, целта бе да се подчертае естествената красота на Юнис, да се подсили незабележимото, да я направи по-реална от самия живот. Той отказа предложението да доведат фризьор и вместо това й разреса косите така, че да бухнат (ала пак бяха по-къси от прическата на Юнис), и ги напръска с гланц, преди да завърже воала под тях.

Кумата също бе разкрасена по подобаващ начин. След като стана свидетел на чудото, сътворено от Джо Бранка с тялото на Джоан Юнис, Уини плахо попита Джоан дали е възможно да помоли господин Бранка да подобри и нейната външност? Джоан и Джиджи приеха тази идея с ентусиазъм. Джо ги изслуша, огледа внимателно госпожа Гарсия, след което заяви с типичния си лаконичен стил: „Четирийсет минути. Става?“ Резултатът подсили ефекта от червеникавата коса на Уини, подчерта почти прозрачните й вежди и дългите й мигли и освежи прекалено бялата й кожа, като съхрани естествения й вид.

Кумата бе облякла пастелнозелено наметало и прилепнал клин и носеше изящен букет от орхидеи. Тя пристъпи колебливо в залата и бавно измина разстоянието до импровизирания олтар.

Шефът на охраната О’Нийл бе последният, който влезе в залата, но остана при вратата, за да наблюдава събитието оттам. Изглеждаше сериозен и неспокоен. Голямата къща бе празна, всичките гости — към осемдесет души — се бяха събрали в залата и той бе повикал цялата си охрана. Всяка врата и прозорец бяха заключени, задействана бе нощната аларма и О’Нийл лично се бе уверил, че работата е свършена, преди да разпредели хората си между гостите. Но той не се доверяваше на машинките и се уповаваше само на малцина от помощниците си, затова не си позволи да се отпусне дори за миг.

Булката приближи отсрещния край. Джейк Соломон вече я очакваше там, а до него стоеше Алек Трейн. На пътеката се бяха подредили преподобният Хюго Уайт и съдията Маккамбъл, и двамата абсолютно сериозни. Малчо носеше черно сако, бяла риза и тясна вратовръзка и държеше Библията; съдията бе със съдийската си тога.

(„Шефе, нали Джейк е много хубав? Но какви са тези странни одежди?“) „Това е фрак, миличка.“ („Да не го е измъкнал от музея?“) „Нищо чудно. Навярно за последен път е обличал нещо подобно преди трийсет-четирийсет години. Сигурно го е взел под наем.“ („За Алек е сигурно, че сакото му е от чужд гръб. Но погледни само отец Хюго — какво величие излъчва! Ето така трябва да го нарисува Джо.“) „Добра идея, Юнис. Трябва да я внушим на Джиджи, а тя ще свърши останалото. Само как ще убедим Хюго, че няма нищо грешно да се позира? Ето че се започна, миличка. Дръж ми ръката и повтаряй: Ом мани падме хум.“

Джоан Юнис спря пред съдията и проповедника. Уинифред пое букета и отстъпи назад. Алек Трейн застана зад Джоан и се изравни с Уинифред. Музиката утихна. Хюго вдигна очи и произнесе с тих равен глас:

— Да се помолим.

(„Ом мани падме хум. Как си, сестрице?“) „Добре съм, не се тревожи. Ом мани падме хум.“

Когато Хюго каза „Амин“, Джо Бранка застана отстрани и направи първата си снимка. След това започна да се движи сред гостите с ловкостта на фокусник, без да пречи на никого. И въпреки това не пропусна нито един важен момент.

Хюго отвори Библията, но не погледна вътре.

— Днес ще четем от Псалтира, където се казва:

Господ е пастир Мой, от нищо не ще се нуждая,

Той ме настанява на злачни пасбища и ме води на тихи води,

подкрепя душата ми, насочва ме по пътя на правдата заради Своето име.

Да тръгна и по долината на смъртната сянка, няма да се уплаша от злото…

Той затвори Библията.

— Братя и сестри, Господ видял, че Адам е самотен в Райската градина, и Си казал, че не е добре човекът да живее сам. Затова Той създал Ева, която да живее с Адам. И казал на Адам, сине Мой, грижи се за тази жена, чуваш ли? Отнасяй се с нея добре, също както аз се отнасях с теб. Защото ще те гледам всяка минута и всяка секунда. Обичай я, пази я и тогава не ще ти остане време да вършиш злини, а тя ще бъде твоя утеха в дните, що са ти отредени. — Той се обърна към Соломон. — Яков Моше, обещаваш ли да го сториш?

— Обещавам!

Преподобният погледна булката.

— И Господ рекъл на Ева, дъще Моя, ти ще готвиш на този човек и ще го переш, и ще го дариш с челяд, и няма да миткаш, когато трябва да си у дома, а ще го обичаш дори когато е изморен и в лошо настроение, защото мъжете са такива и ти трябва да приемаш доброто с лошото — чу ли Ме, Ево? Джоан Юнис, обещаваш ли да го сториш?

— Да, отче Хюго.

— Съдия…

— Яков Моше, съществува ли някаква забрана, повелявана от вашите закони и обичаи, да се ожениш за тази жена?

— Не, господин съдия.

— Джоан Юнис, има ли някаква причина в закона, или в сърцето ти, която да не ти дава да вземеш този мъж за съпруг?

— Няма такава, ваша чест.

Гласът на Маккамбъл набра сила.

— Ако някой от присъстващите знае причина, която би ми попречила да свържа тези двама в свещен съюз, нека да заговори, или да замълчи завинаги… Яков Моше, обещаваш ли да я обичаш, почиташ и уважаваш?

— Обещавам.

— Джоан Юнис, а ти ще обичаш, почиташ и уважаваш ли този мъж?

— Ще го обичам, почитам и ще му се подчинявам. — („А? Шефе, ти си истински демон. Нямаш никакво намерение да му се подчиняваш.“)

Соломон вдигна ръка и се провикна:

— Чакайте малко! Съдия, тя смени думите. Не съм го очаквал и не бих й позволил да…

— Тишина. Джейк, замълчи веднага, не говорех на теб. Джоан Юнис, това ли бе, което искаше да обещаеш?

— Да, ваша чест. — „Юнис, не се забърквай в това. Зная какво правя.“

— Искам да те предупредя, че подобно обещание няма никаква правна обвързаност според щатските закони, но въпреки това не забравяй обстоятелствата, при които го даваш.

— Зная, ваша чест. — („Шефе, да не ти е изхвръкнала чивията?“) „Напълно възможно. Но всичко ще е наред, мила. Джейк ще издава точно тези заповеди, които бихме изпълнявали с най-голямо удоволствие. Не беше ли така и досега?“ („Да, но малко ме изплаши. Я си представи, че ни заповяда да си държим краката стиснати? Никога не ме е бивало в това.“) „Няма да го направи. Вместо това ще си позволи величествено да се присмива на дребните ни прищевки — само защото му обещахме винаги да му се подчиняваме. Успокой се, миличка, това е точно начинът, по който Агнес ми дърпаше конците… а аз въобще не приличах на Джейк.“

— Нека чуя отново високо и ясно какво му обещаваш.

— Аз, Джоан Юнис, в ясно съзнание, обещавам да обичам и почитам Яков Моше и да му се подчинявам и ще го направя дори ако още сега се откаже от женитбата и си тръгне. Не е необходимо да се жени за мен. Мога да съм щастлива и така…

— Достатъчно, Джоан Юнис. Преподобни, тази работа излезе извън моите пълномощия. Ще я приключа по официалния начин и оставям другото на теб.

— Добре, съдия. Но те не се нуждаят от повече молитви, защото виждам, че са готови.

— Надявам се да си прав. Джейк, чу какво каза тази малка твърдоглава дама. Готов ли си да я вземеш въпреки това?

— Да.

— Яков Моше, вземаш ли Джоан Юнис за своя законна съпруга?

— Да!

— Джоан Юнис, вземаш ли Яков Моше за твой законен съпруг?

— Да.

— Хъм, къде са пръстените? Алек? Джейк, хвани й ръката. Така. С този пръстен ви венчая, а с властта, която ми е дадена, ви обявявам за съпруг и съпруга.

Целуни я, Джейк. Твой ред е, преподобни. — „Видя ли, че успяхме, миличка! Вече е наш. Или ние сме негови. Все същото, нали?“

— А сега да се помолим!

26.

На Луната бе завършено прокопаването на тунел „Кенеди В“ между Лунаград и Индустриален комплекс „Аполо“. Тунелът бе успореден на тунел „Кенеди А“ и трафикът в този район щеше да се облекчи значително. Успехът на този петгодишен проект накара Лунната комисия да даде зелена светлина за прокопаването на тунели С и Т). На хонконгските и нюйоркски борси компаниите „Вакуумни индустрии“, „Селентърпрайз“, „Пан Ам“ и „Даян Транспърт“ реализираха внезапен скок на акциите си на фона на общ спад на продажбите. Новинарски бюлетин „Мъркюри“ разпрати чрез специални куриери самоунищожаващи се писма на всички свои седемзвездни клиенти. Девет процента от куриерите не се завърнаха, което накара управителния директор на компанията да реши, че моментът е особено подходящ за една ваканция в „Летящия Лас Вегас“ — тя със сигурност щеше да се отрази добре на здравето му, макар да липсваха доказателства, че агенти на Вътрешната отбрана са задържали куриерите или по някакъв начин са разкодирали „разрушителните“ послания. Източник, близък до президента, отрече да е имало нещо повече от обичайните за сезона размирици в който и да било град на Щатите и порица „безотговорните разпространители на слухове“. Редовната програма на СБС „Днешният ден с Дейв Дейли“ неочаквано бе заменена от излъчването на игрален филм, с обяснението за технически неизправности. „Днешният ден“ възобнови излъчване още на следващия ден, но без Дейли, който — както бе официално обяснено — отсъствал поради заболяване или се възстановявал от прекомерна умора. Госпожица Моли Магуайър, най-сексапилната звезда на частната филмова индустрия, заяви, че е първата жена в историята на човечеството, родила по време на парашутен скок. Бебето се приземи в безопасност на предварително определеното място заедно с акушерския екип, асистирал във въздуха по време на раждането. Единственото произшествие при тази операция бе навехнатият глезен на госпожица Магуайър, което не й попречи да участва в пресконференцията трийсет минути след като се приземи.

Тъй като самолетът бе излетял от мексиканска територия и скокът бе извършен във въздушното пространство над Мексико, макар цялата група в края на краищата да се приземи в Аризона, възникна правна неяснота относно гражданството на новороденото, както и чии териториални закони са били нарушени. Госпожица Магуайър пък бе с пакистанско гражданство, макар да имаше официално разрешение за работа в Щатите. Групата й се предаде доброволно на най-близкия щатски имиграционен офицер и госпожица Магуайър се извини в ефир за начина, който бе избрала, за да се завърне в страната, оправдавайки се с грешка в навигацията от страна на пилота и внезапен силен полъх на вятъра. По-късно участниците в това събитие бяха освободени, но филмът от раждането бе задържан от следствените органи — само за да покаже, че появата на бебето на бял свят е станала по средата между двете страни, доколкото е възможно да се определи точното разположение във въздуха. Компания „Гроув Прес“ закупи правата на филма и обеща да го пусне в прожекция веднага щом получи разрешение от съдебните власти.

Прочутият богаташ, извършил смяна на пола, се омъжи за своя адвокат, но младоженците съумяха да се изплъзнат на любопитните фоторепортери и не бе известно къде ще е меденият им месец. Един от най-добрите папараци успя да проследи двойката до Канада само за да установи, че става въпрос за доктор и госпожа Гарсия, участвали в брачната церемония, но самите те непредставляващи интерес за медиите. След кратко интервю семейство Гарсия пое обратно към къщи.

Сенатор Джеймс Джоунс, известен още с прозвището Скачащия Джо, заяви, че намерението да се анулира XXX поправка, разрешаваща моленето в общообразователни училища, е зловещ замисъл на вдъхновения от дявола папа в Рим и неговите сервилни последователи. Възстановяването на съдебната зала в Оклахома бе преустановено, след като работниците излязоха на демонстрация с лозунги „Равни права за белите“. Директорът на строителната компания заяви за медиите: „Всеки глупак, който се смята за дискриминиран, може да дойде и да се оплаче в бюрото за наемане на работна ръка. Обещавам да получи справедлив отговор. Проблемът е, че тези хора са прекалено мързеливи“.

!!! МЪЖ ВЕДНАГА !!!

— Безопасно — Хигиенично — Разумно —

Защо да прекарвате самотни и безсънни нощи, когато спасението за всички ваши терзания може да се появи в собствения ви дом? Програмиран да ви доставя удоволствие от същия научен екип, който разработи орбиталните совалки.

На ваше разположение от болници и аптеки, без специална рецепта.

Корпорация „Оздравей начаса“ —

филиал на „Жена веднага“

„Вие сте нещастна? Не се измъчвайте повече, зарежете всички тези недостойни и декадентски механични играчки. Забравете лекарствата. Обадете се на доктор Джой, хипнотерапевт, лицензиран в щата Ню Йорк.“

„Господин и госпожа Маккензи“ (според либерийските паспорти) бяха наели целия горен етаж на къщата — три бани, четири спални, кухня, столова, хол с бар, приемна, фоайе, градина, градинска къщичка, беседка, плувен басейн, водопад, фонтан, барче в басейна, собствен асансьор, великолепен изглед към яхтеното пристанище, брега, устието на реката, града и планините отвъд.

Но те бяха големи ексцентрици. Наемът им включваше пълно хотелско обслужване, но нито един служител в хотела не ги бе срещал лично от момента на пристигането им. Те не ходеха в казината, нито на плажа, не беше известно да са ползвали и някои други развлечения на курорта. Когато звъняха за хранене, количката се оставяше в кабината на асансьора и се качваше нагоре без придружител.

Обслужващият персонал в хотела си шушукаше, че госпожа Маккензи обичала да готви сама, но никой не знаеше със сигурност дали е така, отново по същата причина. Прислугата им държеше три апартамента на долния етаж и категорично отказваше да обсъжда навиците на своите господари с местния персонал.

Тя влезе в хола от градината. Той вдигна глава от книгата.

— Да, скъпа? Слънцето ли те измори? Или онзи хеликоптер се върна?

— Нито едното от двете. Хеликоптерите не ме дразнят, просто се обръщам по корем, за да не могат да ми снимат лицето. Джейк, мили, искам да ти покажа нещо много красиво.

— Донеси го тук, скъпа, днес не мога да се преборя с мързела.

— Не мога, миличък, то е долу във водата. Някаква много странна лодка, с разноцветни платна. Нали си бил във флота, трябва да разбираш от тези неща.

— Бил съм преди петдесет години и вече не ставам за експерт.

— Джейкъб, ти разбираш от всичко! А тази лодка не само е красива, но и много странна. Моля те.

— Всяко твое желание е закон, мадам. — Той се надигна и й подаде ръка.

Излязоха на балкона и се подпряха на парапета.

— Коя от многото? Всички лодки долу са с разноцветни платна. Не съм виждал бяло платно, откакто пристигнахме тук — чудя се дали не са забранени със закон?

— Ей онази там. О, мили, вече смъкват платната. Преди минутка бяха разпънати.

— „Сгъват платна“, Юнис. Щом съм твой експерт, нека те поправя. Сгъват ги, защото са хвърлили котва.

— Джейк, нали ти казах, че разбираш от всичко? Но какво е това?

— Нарича се тримаран, яхта с троен корпус. Не бих се съгласил напълно с теб, че е красива — не и според моите представи за красота.

— Да, вярно, като ми каза, наистина е малко недодялана. Но въпреки това ми харесва. — („Сестрице, попитай го дали има някакъв начин да се качим на борда.“) „Защо, мила? Да не си решила да ставаш моряк?“ („Просто никога не съм се качвала на яхта, шефе.“) „Знаеш ли, и на мен ми хрумна подобна мисъл. Да не се сети за онзи разговор, когато посочихме на Джейк една ферма, а той отбеляза, че да се живее във ферма означава още повече служители и охрана?“ („Не ме интересува на коя е хрумнала първо тази идея, миличка. Гледай просто да внушиш на Джейк, че мисълта е негова.“) „Добре, скъпа. Само ми кажи, не те ли е страх, че може да ти стане лошо на борда?“ („Няма друг начин, освен да оперираме и да видим какво ще излезе, както казва нашият мил Роберто.“)

— О, Юнис, тримараните също имат своите преимущества. За толкова пари получаваш една доста солидна лодка. Почти е невъзможно да се преобърнат — няма по-безопасен съд в морето.

— Джейк, как мислиш, дали биха ни позволили да се качим на борда?

— Вероятно има начин да се уреди. Мога да разговарям със собственика. Но, Юнис, не можеш да се качиш на яхтата забулена с воал. Няма да е възпитано. Твоите внучки не ти направиха добра услуга, когато ти помогнаха да станеш медийна звезда.

— Въобще не възнамерявам да нося воал, нито цял живот да се представям за „госпожа Маккензи“. Аз съм твоя съпруга, Джейкъб, и се гордея с това. Ето защо ще ме представиш такава, каквато съм. И без това бракът ни отдавна вече не е гореща новина.

— Сигурно си права. Онези хеликоптери ще покръжат още известно време и ще си тръгнат. Ако те безпокоят, можеш да си обуваш бикини поне докато се печеш на слънце.

— Няма да стане, Джейк, не и докато се къпя в собствения си басейн. Пък и бикините едва ли ще скрият факта, че съм бременна, и колкото по-скоро го провъзгласят медиите, толкова по-бързо обществото ще изгуби интерес. Още преди години се научих, че няма начин да се измъкнеш от нездравия интерес на хората, затова по-добре свиквай. Възможно ли е на яхта с подобни размери да има плувен басейн?

— Не и на тази. Но съм виждал тримарани, в сравнение с които този ще е джудже. Откъде такъв интерес, госпожо Палави крачка? Да не си решила да ти купя яхта?

— Не зная. Сигурно ще е интересно. Джейк, толкова малко съм се забавлявала в предишния си живот, имам да наваксвам. Непрестанно ми се иска да опитвам нови неща. Не желая да се правя на благовъзпитана дама. Ако е така, по-добре да стана лека жена. Джейк, ти би ли желал да имаме яхта? Да ме разведеш по света и да ми покажеш всички онези места, които не съм виждала?

— Които не си имала време да видиш.

— Може и да е това. Но знаеш ли, била съм петдесетина пъти в Европа, а така и не ми остана време да надзърна в Лувъра или да гледам смяната на караула пред Бъкингамския дворец. Виждах само хотели и заседателни зали. Готов ли си да попълниш празнините в образованието ми, скъпи? Да ми покажеш Рио?

Пантеона на лунна светлина? Тадж Махал по изгрев-слънце?

— Тримаранът е любимата яхта на неудачниците в живота — произнесе замислено Джейк.

— Моля? Не чух добре. „Неудачници“ ли каза?

— Не говорех за онези босоноги непрокопсаници в изоставените райони, нито за мародерите, които скиторят из хълмовете. Трябва да имаш известни финансови средства, за да живуркаш в морето. Но хората го правят. Милиони. Никой не знае колко са, защото правителството просто не ги следи. Всичките тези яхти в пристанището — обзалагам се, че само една на всеки десет има изправни документи за собственост, а паспортите на притежателите им са истински, колкото и на „господин и госпожа Маккензи“. Регистрират се извън страната само за да си нямат проблеми с бреговата охрана. Но тъй като се местят непрестанно, няма как да ги обвържеш с данъци и такси, освен когато купуват нещо, никой не се опитва да накара децата им да ходят на училище, не ги е страх от улично насилие. Последното не е за подценяване с тези зачестяващи бунтове в градовете.

— Звучи ми като универсалното решение как да се измъкнеш от „всички злини на света“.

— Хъм, не съвсем. Колкото и да се тъпчат с риба, все някога трябва да стъпят на твърда земя. Не могат да се преструват на Вандердекен — само един призрачен кораб би могъл да оцелее вечно в морето, истинските трябва от време на време да се поправят. Но са доста близко до автентичната комбинация от „покой“ и „свобода“. Юнис, знаеш ли какво бих направил аз, ако бях млад?

— Какво, Джейк?

— Погледни нагоре, мила.

— Накъде, скъпи? Не виждам нищо.

— Нататък.

— Луната?

— Именно! Юнис, това е единственото място, на което хората не са натъпкани като сардели. Нашата последна граница — и безкрайна. Всеки, който не е надхвърлил възрастовата граница, трябва да се опита да емигрира.

— Сериозно ли говориш, Джейкъб? Вярно, че космическите пътешествия имат научна стойност, но не виждам особена полза от тях. Носят снимки и нови материали, но какво от това? А Луната? Че тя дори не може да се издържа сама.

— Юнис, каква е ползата от бебето в корема ти?

— Сър, предполагам, че се шегувате. Наистина се надявам.

— Успокой се, малката. Мила, няма по-безполезно нещо от едно новородено бебче. То дори не е хубаво — освен в очите на неговите родители. Не може да се издържа, а поддръжката му не е никак евтина. Необходими са двайсет до трийсет години инвестиции, докато започне да ги възвръща — и не при всички случаи! Защото не от всяко дете излиза свестен човек.

— От нашето ще излезе!

— Сигурен съм, че ще е така. Но огледай се наоколо — в живота често не става това, което искаме. И въпреки недостатъците си бебето притежава едно уникално достойнство. То е единствената надежда на нашата раса.

— Джейкъб, ти си невероятен мъж.

— Опитвам се, скъпа. А сега погледни отново към небето. Това там също е новородено бебче. Единствената надежда на нашата раса. Ако това бебче оцелее, ще оцелее и расата. Ако го оставим да умре, обричаме и себе си. О, не говоря за водородните бомби. Този етап е отминал и едва ли някога ще се върне. Не говоря за заплахата от война, за престъпността по улиците, за корупцията по високите места, за пестицидите, смога, за „образованието“, което те оставя неграмотен, това са само симптоми на скритото раково заболяване. Проблемът е в хората, по-точно в това, че сме твърде много. Седем милиарда, които се настъпваме по пръстите, дишаме си във вратовете, крадем от джобовете на другите. Да, мисля, че сме прекалено много. Няма нищо лошо в отделния индивид, но събрани накуп, ние само гладуваме и се бием помежду си. Прекалено сме много. Ето защо всеки, който може, трябва да отлети на Луната.

— Джейкъб, познавам те от много години, а не съм те чувала никога да говориш така.

— Защо да говоря за пропуснатата възможност? За забравената мечта. Юнис — Юнис Йохан искам да кажа, — роден съм двайсет и пет години след теб. Израснах с вярата в космическите полети. Може би и при теб е така?

— Не, Джейк. По мое време изглеждаше интересно, но безперспективно занимание.

— Големите ракети не бяха нищо ново за моето поколение, ние си точехме зъбите с Бък Роджърс. Но въпреки това съм се родил твърде рано. Когато Армстронг и Олдрин кацнаха на Луната, вече прехвърлях четирийсетте. А когато обявиха емиграционната програма и наложиха възрастова граница, се оказах твърде стар, после вдигнаха границата на четирийсет и пет и пак бях закъснял. Не се сърдя, мила, на периферията всеки мъж тежи на мястото си и няма кой знае каква полза от един застаряващ адвокат. — Той й се усмихна и продължи: — Но, скъпа, ако ти искаш да емигрираш, ще те подкрепя с радост.

— Джейк! — („Няма да му позволим да се измъкне толкова лесно!“) — Джейк, единствен мой, няма да ти позволя да се измъкнеш толкова лесно.

— Говоря сериозно, Юнис. Ще умра щастлив, ако знам, че бебето ни се е родило на Луната.

Тя въздъхна.

— Джейкъб, обещах да ти се подчинявам и съм щастлива да го правя. Но не мога да отида на Луната — не и като емигрант. Защото аз съм дори по-стара от теб, както възвести Върховният съд.

— Това може да се поправи.

— И отново да се върнем в съда? Джейкъб, мили, не искам да се разделяме. Но ако то пожелае, ще го пратим при първа възможност. Нали?

Той се засмя и я потупа по корема.

— Само да каже. Защото не бих искал да се разделям с красивата му майка. Но бащата не бива да се изправя на пътя на своя син.

— И няма да се изправиш. Джейкъб Младши ще иде на Луната, когато е готов за това. Не и тази седмица обаче. Джейк, знаеш ли, ще ми се да напусна къщата — бих я продала, но няма кой да я купи в този й вид. Тя е като бял слон. Две неща обаче ме безпокоят. Ако се преместя, трябва да й оставя охрана, инак свободните хора ще нахлуят вътре въпреки защитите и ще я превърнат в бордей. А после, някой ден, някой съдия ще реши, че им принадлежи само защото са я ползвали определен период.

— Сигурно. Така е ставало с всички земи от свободния свят. Някой ден някой застава над определен участък и заявява: „Това тук е мое!“ А след това на съда не му остава друго, освен да облече решението в правомощия. Особено когато става въпрос за изоставените райони — а къщата ти е близо до тях.

— Точно това имах предвид, мили. Другото, което ме тревожи, е, че не бих желала вечно да съм феодален господар — имам предвид прислугата. Не мога да ги изгоня на улицата, някои от тях работят при мен почти четвърт век. Но ако си купим яхта, мисля, че ще разполагам с решение и за двата проблема.

— И какво е то?

— Тази идея ми хрумна по време на сватбата.

— Така значи? А си мислех, че само аз съм ти в главата!

— Разбира се, мили. Но откакто се подмладих, отново мога да мисля за няколко неща едновременно. Сигурно защото мозъкът ми се оросява по-добре. — („Защото ти помагам аз, шефе.“) „Да, скъпа. Това казвах.“ — Нашата банкетна зала, прекроена на салон за бракосъчетания, ужасно ми заприлича на църква. Та ето какво ми хрумна. Да преотстъпя къщата на Малчо. Нека стане негова църква, а Алек и съдия Мак ще са църковни настоятели. Ще сключим договор за постоянна поддръжка, ще им осигурим финансиране, дори заплата за Хюго като пастор. Какво ще кажеш?

— Никакъв проблем, Юнис, ако наистина искаш да се отървеш от тази къща…

— Искам. Стига ти да си съгласен.

— Това е твоята къща, скъпа, за себе си отдавна съм решил, че да живееш в голям град е повече главоболие, отколкото удобство. Можем да запазим моята къща на брега. Ще помоля Алек да уреди прехвърлянето на собствеността. Само не зная дали Малчо ще може да се справи. Ако го надушат, бездомниците ще започнат да му досаждат. А нищо чудно да нахлуе и някоя въоръжена банда.

— Уф. Това съвпада с втората част от моя план — какво да правим с останалите служители, които наближават пенсионна възраст? Мислех си да им предложа пенсия в пълен размер и да ги оставя да живеят в къщата — защото ако си прав, Малчо скоро ще остане без своята църква и само с една черупка. Отец Хюго е най-добрият телохранител, който съм имала, но той е невинно Божие чадо и не разбира нищо от поддръжка на имот. Има нужда от практичен циничен помощник с опит в домакинството. Кънингам, О’Нийл или Ментон. Ще оставим на Алек да прецени. Джейк, искам да осигуря на Хюго действаща институция, за да може да насочи ума си изцяло към молитвите, проповедите и спасяването на души. Мисля, че знаеш защо. — („Аз също зная защо, шефе, но всеки от онези четиримата щеше да се справи по същия начин с убиеца.“) „Вече благодарихме на трима от тях, скъпа — и ще го направим отново, при първа възможност. Но отец Хюго е специален случай.“

— Юнис, наистина ли вярваш, че Хюго може да спасява души?

— Нямам ни най-малка представа, Джейкъб, защото не зная Кой управлява този свят. Дори и това, което върши Хюго, да няма повече смисъл от нашите „срещи за молитва“, пак си заслужава. Миличък, живеем в шибан свят. Някога, в началото на двайсети век, Съединените щати бяха прекрасна страна, кипяща от надежди. Но днес най-доброто, което могат да правят младите, е да си стоят у дома, да безделничат и да си тананикат ом мани падме хум, което е далеч по-добре, отколкото да хукнеш по широкия свят или да се натъпчеш с дрога до забрава. И когато медитацията и „безсмислените“ молитви са по-добри от всяко друго занимание, идва моментът за такива като Хюго. Дори ако вярата му е сто процента погрешна. Но не мисля, че отец Хюго греши повече от който и да било изпечен теолог, и дори може да е много по-близо до истината. Джейк, аз наистина не зная Кой управлява този свят.

— Само се чудех, мила. Бременните често са спохождани от странни идеи.

— Бременна съм долу, скъпи, а тук горе все още съм старият Йохан. И това ми помага понякога. — („Какво ли щеше да правиш без мен, шефе, като дойде време да раждаш? Сигурно щеше да умреш от страх. Не забравяй, за разлика от теб, аз вече съм го преживявала.“) „Зная, мила, тъкмо затова все още не съм се побъркала.“ („Не е по-страшно от това да ти извадят зъбче, шефе. Пък и вече сме прокарали пътя.“) — Джейк, някога разказвала ли съм ти за моя период в политиката?

— Дори не си бях и помислял, че си се занимавала с подобно нещо, Юнис.

— Помисли си го за „Йохан“, не за „Юнис“. Беше преди четирийсет години, когато едни типове ме убедиха, че било мой „дълг“. Не беше трудно. Едва по-късно си дадох сметка, че партията се е интересувала от мен само защото бях в състояние да финансирам кампанията си. Но научих доста неща, Джейк. Определиха ми район, в който бяха сигурни, че ще изгубят. След този случай осъзнах, че да си добър бизнесмен няма нищо общо с това да си политик или държавен чиновник. Набиха ми тези истини с чук в главата! Може би някой ден някой ще спаси тази окаяна планета, но лично аз не зная как да стане това. Джейк, знаеш колко държах на моята компания и на хората си. Но никой не може да направи същото за няколко милиарда и дори да поиска, те няма да му позволят. Защото проблемът е тъкмо в бройката. Не виждам никакво друго решение освен задължителна стерилизация на населението — и това решение е по-лошо дори от масов мор. Защото издаването на разрешителни не направи нищо да облекчи нещата.

Джейк клатеше глава.

— И няма да направи, Юнис. Тези разрешителни са поредната вратичка, пролука в закона, по-голяма дори от тази на данъците. Задължителните методи неизбежно включват политически мотиви. Не, благодаря, предпочитам Четиримата конници. Единствената полза от доброволната контрацепция бе да промени неблагоприятно съотношението между произвеждащи и паразити, а популацията продължава да расте. Ако бяхме достатъчно твърди по отношение на сключените бракове и ражданията, както са в Китай, може би нямаше да стигнем дотук. Но не сме, никога не сме били и със сигурност няма да бъдем.

— Излиза, че няма решение.

— О, има, и аз ти го споменах. Четиримата конници на Апокалипсиса. Те никога не спят и винаги са на своя пост. А също и онова там. — Той посочи Луната. — Юнис, имам чувството, че драмата на нашата раса се проиграва отново и отново. И че всяка разумна цивилизация трябва да стигне до момента на самоунищожението, за да разбере по трудния начин, че единственото спасение са звездите. Навярно всеки път става въпрос за фотофиниш, когато резултатът не се знае до последната частица от секундата. Както е с нас. Ще трябва да преживеем безсмислени войни и бедствия, преди пренаселването да принуди учените да открият начин за завладяване на космоса. С други думи, във вселената космическите пътешествия са нещо като нормални родилни болки на една иначе умираща раса. Изпит. Едни раси го издържат, други се провалят.

Тя потрепери.

— Ужасно.

— Да. Няма нищо общо с представите ни за благоприличие бременна жена в „деликатно положение“. Съжалявам, мила.

— Джейк, не съм в никакво „деликатно положение“. Правя това, за което е предназначено тялото ми. Чувствам се отлично и се наслаждавам на всеки миг.

— Което ме прави още по-щастлив. Но, Юнис, преди да напуснеш къщата и да се преместиш на някоя яхта, искам да те предупредя за нещо. Струва ми се, че трябва да го отложиш, докато се роди бебето.

— Защо, Джейк? Нали виждаш, че съм съвсем здрава. Не ми се гади сутрин, съмнявам се дори да ме споходи морска болест.

— Защото ти си в деликатно положение независимо от това как се чувстваш. Ще бъда спокоен, ако винаги се намираш достатъчно близо до медицинска помощ. Както е у дома, след като Боб и Уини се винаги наблизо. Или в този хотел. Но в открито море? Представи си, че започне преждевременно раждане? Ще изгубим бебчето, а може дори и теб. Не, Юнис.

— Уф. — „Юнис, има ли смисъл да му казваме, че първата ни бременност е протекла съвсем нормално?“ („Не, сестрице. Как ще му го докажем? Ако ме споменеш точно сега, ще реши, че получаваш халюцинации вследствие на бременността. Шефе, този спор ще трябва да го загубиш. Отстъпи още сега и потърси друг начин.“) — Джейкъб, не мога да споря с теб. Изгубих първата си жена, когато раждаше първото си дете, и зная, че може да се случи. Но какво ще кажеш, ако поканим Роберто и Уини да дойдат с нас? Тогава можем да отидем където си искаме. Да акостираме в някое голямо пристанище, Роберто ще е при мен, а на брега болници колкото искаш. Или не одобряваш кандидатурата му, защото знаеш, че е спал с мен? — („Хей, сестрице, това беше мръсен удар!“) „Спокойно, мила, нарочно размътих водата.“

Джейк Соломон повдигна вежди, после се засмя.

— Мъничка моя, няма да ме смутиш толкова лесно. Щом си избрала Боб за свой „бебеизмъквач“, ще направя всичко, за да го убедя… стига да нямаш нищо против, че жена му ще е с нас.

— И ти няма да ме уплашиш, господинчо. Ако двамата със сладката Уини решите да се усамотите за милувки, само ще те целуна за лека нощ. Разрешавам й да те утешава, докато съм подута — ще имаш нужда от това.

— С което да ти даде картбланш да й го върнеш по-късно? Жената почти винаги се влюбва в лекаря, който я изражда.

— Пак не улучи. Обичам Роберто отдавна и ти го знаеш. Джейкъб, ревност ли долавям?

— Не, просто съм любопитен. В края на краищата Боб е имал много възможности да се „усамоти с теб“ — както преди, така и след сватбата.

— Само възможности, миличък? — („Да, само, сестрице!“) — Тя се ухили и сбърчи носле. — Скъпи, вярно е, че името на Роберто наистина може да е в тази шапка. Но там могат да присъстват Финчли. Или Хюбърт. Или милият съдия Мак.

— Това признание ли е?

— По-скоро може да съдържа и нещо като признание.

— Престани да се шегуваш с мен, любов моя. Има само два типа жени. Едни, които кръшкат, и други, които го правят със знанието и одобрението на своите съпрузи…

— Няма ли и трети вид?

— А? Да не питаш за така наречената „вярна“ съпруга? О, сигурно. Така поне съм чувал. Но през моята двайсетгодишна практика с бракоразводни дела съм срещал толкова малко от тях, че не смея да се изказвам по въпроса. Бройката им е така нищожна, че дори не заслужават да бъдат анализирани. В наши времена мъжът е доволен, когато му сготвят вечеря и не му слагат рога открито. Това, което исках да кажа, е, че ако държиш на моето одобрение, не обиждай достойнството ми с надути въздухари като Хюбърт. Не бих се изненадал за Мак. Том Финчли е добре сложен мъж и се къпе редовно, макар понякога да обижда свещения английски език с изрази, които ме карат да потрепервам. Боб Гарсия доказва, че имаш отличен вкус. Но, моля те, скъпа, не ме карай да си мисля, че името на Хюбърт може да е в шапката. — („Сестрице, Джейк ни познава твърде добре. По-добре не се опитвай да го измамиш.“) „Миличка, просто му отвличам вниманието от главния въпрос.“

— Добре, драги ми господине. Ще извадя Хюбърт от шапката. Но все още остават доста възможности, нали? Освен това обещавам винаги да пазя достойнството ти. Но като стана дума за вечеря, май е време да се заема с това.

— Защо не прекъснем този разговор, а аз ще отида да подремна?

— Да се присъединя ли към теб?

— Казах, че ще подремна, миличка. Което значи да поспя. Да си легна с теб в леглото едва ли ще доведе до същото. Старият сеньор Джейкъб има нужда от сиеста.

— Да, сър. Може ли да си довърша мисълта? За къщата, Хюго и прислугата. Онези от тях, които пожелаят, могат да дойдат на яхтата с нас. Особено ако преди това са излизали в морето и могат да се оправят.

— Финчли може. Навремето се е занимавал с контрабанда.

— Надявах се да взема и останалите, без Хюго. Рокфорд например, стига да си съгласен. Жената на Фред го заряза преди няколко месеца, Дабровски няма деца, а Олга не би се отказала да се преквалифицира в корабен готвач. Що се отнася до Финчли, той е точно това, от което имаме нужда — но струва ми се, че не е прекарвал наркотици, а оръжие за Централна Америка. А неговата сладурана Хестър е отлична готвачка. Миличък, преди да си легнеш, ще помолиш ли да повикат Финчли? Искам да го поразпитам за тримараните.

— Мисля, че точно той е на пост долу при асансьора. Да ти донеса ли халата?

— Защо, страх те е да не изгоря ли? Едва ли, след като се намазах с лосион. Ох, ти за Томас ли ме питаш? Скъпи, нали киснем заедно в басейна по цял ден. Също както и с Фред и Дабровски.

— Зная, миличка, просто смятах, че би желала да се облечеш, за да спазваш благоприличие.

— Струва ми се глупаво, след като цял ден сме голи на слънце. Чакай, като стана дума за благоприличие, не те ли видях вчера да пляскаш Хестър по дупето? Или беше в сряда?

— Беше във вторник и не плеснах Хестър, а дъщеря й Ева. Само се упражнявах да бъда сексманиак, красавице — нищо сериозно. Така че не се опитвай да бъдеш ревнива.

— Скъпи, ако някога забележиш, че те ревнувам от едно малко момиче, спокойно можеш да ме напердашиш. Но помня добре, че беше Хестър, а не дъщеря й. Моят галантен Джейкъб никога не би си губил времето с едно невръстно девойче.

— Естествено, когато компанията му ми навява само скука. Освен това забелязах, че ми се натиска.

— Бедният Джейк, вече и тринайсетгодишните го преследват. Защо ли не съм изненадана? Аз бих постъпила по същия начин.

— Нека бъде тринайсетгодишна с перспективи утре да е на двайсет и една. Скъпа, предлагам да сключим сделка. Аз няма да ти досаждам, когато се занасяш с бащата, а ти не ми пречи, ако пак се случи да пошляпвам малката му дъщеричка.

— Да, сър. Вашите желания са заповед за мен. Но какво ще кажеш за Хестър? Трябва ли да опразвам терена, когато се появи?

— Прави каквото пожелаеш, мила. Нека не ставаме фанатици, искам хората ни да се чувстват свободно край нас и да ползват басейна, когато им хрумне. Нали знаеш колко е замърсена водата в залива? Това беше сделката, която сключихме — да не припарват до брега, но да се къпят в басейна по всяко време. Пожертвахме малко спокойствие срещу опасността да пипнат зараза и да я разпространят из цялото семейство. Те всичките са много приятни хора и го заслужават… дори малката сладка Ева, която всячески се старае да ми направи добро впечатление.

— Джейкъб, нямам нищо против, напротив, радвам се, че са край нас. Но сега говорехме за дупето на Хестър. Много примамливо, нали?

— Мила, ти си по-досадна дори от Ева. Отивам да си легна и да кажа сто пъти ом мани падме. Ще пратя да повикат Том. Не ме оставяй да спя повече от час. Целувки.

След като Джейк си тръгна, Юнис се гмурна в басейна и преплува няколко дължини. Излезе, подпря се на парапета и в този момент към нея се приближи Финчли.

— Викали сте ме, госпожо?

Тя се усмихна.

— Томчо сладичък, това не е начинът да се обръщаш към мен, когато сме сами.

Той се огледа и добави почти беззвучно:

— Котенце, шефът още не е заспал.

— Зная. Но отиде в стаята и затвори вратата. Сиеста. Каза, че ще подремне около час. Не исках да те притеснявам, Томи миличък. Ела при парапета, искам да ти покажа нещо. Бил ли си на ветроходна яхта? Или само на моторни?

— Ветроходна? Разбира се, нали съм израсъл в залива Чесапийк. Яхти от всички класове.

— Дори и тримаран?

— Никога не съм бил капитан на тримаран. Но бях член на екипаж, на шестнайсет.

— Какво ти е мнението за тях?

— Зависи. Подходящи са, ако не ти трябва състезателна яхта. Но не бих взел тримаран без двигател. В безветрено време са подвижни колкото двама души във вана.

— Томи, опитвал ли си го някога във вана?

— Разбира се, кой не е? Става да се похилиш, ако си пийнал. Но леглото винаги е по-добре. Или подът.

— Ами на надуваем дюшек?

— Миличка, пак ме притесняваш. Да не искаш да ни хванат?

— Реторичен въпрос, скъпи, не съм те карала да го правиш насила. Кажи ми, мислиш ли, че Джейк и Хестър са го правили някога?

— Почти съм сигурен, че не са. — Той се засмя. — Но мога да ти кажа нещо.

— Хайде, моля те. Хайде, Томчо, измъчваш ме.

— Не е по вина на Хестър. Зная, защото тя ми призна. Каза, че шефът може да я има веднага щом пожелае. Хестър го мисли за дясната ръка на Господ.

— Аз също. Което не ми пречи да те харесвам. Но ти как би се почувствал? Джейк и Хестър?

— Аз ли? — Той я погледна учудено. — Виж, котенце, ако някой иска нещо много силно, какъв смисъл да му опъваш мрежи? Само ще го накараш да ги прескочи. По-добре да й отворя вратата.

— Питах как ще се почувстваш, глупчо.

— Ох. — Шофьорът-пазач я погледна замислено. — Няма да ми накриви капата, ако това имаш предвид. Шефът е нумеро уно. Чат ли си?

— Чат съм.

— Ако стане гаф, той плаща. Защото с Хестър имаме разрешително само за едно дете, нашата Ева. Та Хестър и шефът? Разбира се, щом им е мерак. Ще взема да й кажа. Голям майтап.

— Хъм, Томчо, защо да не им дадем шанс? Или дори шест шанса? Може да се окаже застраховка за нас, на по-късен етап.

Той кимна замислено.

— Умница си ми ти. Но как? Той ще поиска ли?

— Ако е сигурен, че никой няма да му се сърди. Остави това на мен. Проблемът е как да не им се пречка Ева. Хъм, можеш да ме изведеш на пазар, а аз ще помоля Хестър да приготви обяд на господин Соломон, след това ще поканя Ева да дойде с мен, сякаш ми е хрумнало на момента. Какво мислиш?

— Когато Фред и Ски са тук? Не става, коте.

— Значи ще го направим, когато ти си на смяна. Джейк вероятно ще заключи вратата на асансьора. За да се предпази от мен.

— Хъммм… ясно. Ще стане, стига той да го иска. Ти си понаедряла, коте. Но си по-хубава от всякога.

— Това казва и Джо: че бременните се разхубавяват. Но не мисля, че много мъже са на това мнение.

— Хестър беше сладурана до последния ден. А и ти също… ох… сигурна ли си, че шефът спи?

— Достатъчно, за да рискувам. Но не исках да те плаша, мили. Може би ще е по-добре да почакаме, докато планът ни успее.

— Уф, по дяволите, тогава може да сме умрели.

— Тук ли?

— Хъм, ако мине някой хеликоптер?

— Да влезем в градинската къщичка.

27.

Харвардското университетско търговско дружество гласува преустановяване на всякакви финансови операции, докато студентското правителство не избере нов президент. Двете съперничещи си студентски фракции в момента очакваха съдебно решение по въпроса коя от тях е легитимна. На своя годишен банкет Генералният секретар на организацията на частните полицаи и охранители приветства решението на Милуоки да се присъедини към нарастващия брой общини, премахнали изискването за чисто съдебно досие при наемане на полицейски служители: „Забележителният успех на рецидивисти и пуснати в изпитателен срок затворници като частни охранителни служители най-сетне показа на политиците, че «трябва да се ходи на лов за патици там, където те се въдят». Защото дори и в Библията се казва «нужен ти е крадец, за да хванеш крадец». Кой познава по-добре апашите от самите апаши? Дайте на човек възможност да запази ръцете си чисти и го оставете да работи и тогава може да разчитате на него дори ако пази кацата с меда, това и майка ми го знаеше. Да не говорим за ползата по отношение на икономиката. В тази велика, страна…“

В предаването „Днешния ден“ бе показано интервю с акушерка, която твърди, че е израждала детето на госпожица Моли Магуайър десет дена преди сензационния й скок с парашут. Филмовата звезда незабавно даде под съд телевизионната компания и разпространителската мрежа.

РАВНИ ПРАВА ЗА ЖЕНИТЕ!!!

Не позволявайте да ви дразнят и унижават. Насладете се на изненадата на лицето му, когато застанете пред писоар и го използвате с усмивка на облекчение. Купете адаптора на д-р Мери Евърс „Вече еднакви“ (с предварителна заявка), преносим, подлежи на многократна употреба и хигиенизиране, предлага се в девет прекрасни, женствени, психоделични разцветки, не изисква уплътнения, нито рецепта.

Във всички аптеки и супермаркети

Лунната комисия въведе окончателно преминалата успешен изпитателен срок процедура за одобряване на кандидати единствено въз основа на извършеното физическо и психологическо изследване, без да се взема предвид досието. Директорът на комисията заяви: „В един нов свят човек трябва да започва на чисто. Никаква друга политика не може да доведе до исканите резултати“.

Размяна на пиперливи думи по време на дебата за смъртното наказание: „… няма да ме разубеди! Дава ли си сметка сенаторът от Пуерто Рико, че основният ни проблем е рецидивизмът? Може ли той да цитира поне един случай, в който убиец е извършил повторно убийство след като е бил екзекутиран?“

— Уууиии! Джо, виж как се носи по вятъра!

— Страхотно.

— Усещам полъха чак в слабините си! — Джоан Юнис се засмя щастливо. — Хайде да идем отзад. Уини е на руля и се постарай да изглеждаш впечатлен — тя ужасно се гордее с уменията си! Моята Уини е роден моряк, обзалагам се, че в жилите й тече морска вода. Джиджи, какво има, скъпа? Нещо не се усмихваш. Да не ти е лошо?

— Уф, мъничко може би.

— Ще призная, че „Писана“ наистина малко се клатушка, когато се носи с пълна скорост. На мен ми харесва, но не и на някои други. Не бери грижа, мила, доктор Роберто ще ти даде от неговите вълшебни таблетки.

— Не пия хапчета, Джоан. Ще ми мине.

— Няма да ти мине, а когато слезем долу, ще откажеш да ядеш. Хестър каза, че е приготвила нещо специално в твоя чест. Виж, мила, Роберто дава тези таблетки и на Уини — по една сутрин, срещу морска болест. Той е добър лекар и не би направил нещо лошо на младата си жена. Хайде, ще вземеш ли?

— Джиджи?

— Да, Джо?

— Вземи.

— Добре, Джо. Джоан, благодаря ти за грижите. Но сигурно разбираш защо ме е страх от хапчета, след като толкова много деца се пристрастяват към тях.

— Това е друго хапче, миличка. Аз също го вземам, когато имам нужда. Постой малко на вятъра, аз ще ида да потърся нашия добър доктор.

— „Плаваме, плаваме над беснеещи вълни!“ — провикна се господин Джейкъб Соломон веднага щом застана на мостика. — Добро утро, Ски.

— Добро утро, капитане. Вятър отляво, следваме курс…

— И сам виждам. Слизай долу да закусиш. — Соломон се настани на седалката, погледна компаса и пое руля. — Ако не побързаш, няма да намериш нищо освен сухари от неприкосновения запас.

— Хестър няма да ме остави да гладувам, сър.

— Нито Олга. — Джейк огледа платната, реши, че може да ги вдигне още малко, хвана ръчката за управление на такелажа и я изтегли назад, за да повдигне главното платно, като същевременно завъртя носа по вятъра. След това нагласи кливера и се отпусна назад.

— Добро утро, капитане.

— Том, спести си го за пред публиката. Много мило от страна на госпожа Соломон, че ме възнагради с тази почетна титла, но всички знаем кой управлява кораба. Ти си капитанът и ти носиш цялата отговорност, аз съм само собственик и първи помощник. Юнис не бива да го прави, но трябва да прощаваме прищевките на нашите мили женички. Като стана дума за мили женички, как са твоите тази сутрин? Не мярнах Ева на закуска.

— Защото се нахрани, преди да станете, сър. Още щом я видях, й казах да иде да си обуе гащички и да ги носи навсякъде, освен когато скача в басейна.

— Не виждам защо да го прави, след като другите жени не спазват това правило. Просто не искам да ми сяда голичка като змиорка в скута, защото ме кара да си спомням младостта.

— Ще й направя забележка, сър.

— Том, не желая да правиш забележка на детето. Нека всички на този кораб се забавляват — ние сме едно голямо щастливо семейство. Помоли Хестър да й обясни внимателно, че старият Джейк я обича, но би предпочел да не се допира до него. Лъжа, вярно, но благородна лъжа. Като стана дума за басейна, как е филтърът?

— Имаше малко водорасли, но ги почистихме.

— Докторът направи ли анализ на водата?

— Напълно безвредна.

— Това е чудесно. Том, когато бях момче, скачахме в морето, без да се замислим. Но днес дори Тихият океан не е в състояние да преглътне помията, която човечеството излива ежедневно.

— Така е, сър.

— Почакай малко, ще подам осма камбана. — Джейк се пресегна с лявата ръка и натисна последния от редицата от осем клавиша — осем мелодични звъна възвестиха на борда началото на сутрешната вахта. — Том, знаеш ли какво си мисля? Тази яхта е толкова добре оборудвана, че ако човек не трябва да спи и яде, би могъл сам да обиколи света с нея. Двама ще го свършат без проблеми. Най-много трима.

— Може би.

— Не ми изглеждаш убеден, приятелю.

— Би могъл и сам човек, сър — ако нещо не се обърка. А когато става дума за открито море, това се случва винаги.

— Добре, приемам поправката. А и с две бременни жени на борда — три, ако не опазиш малката Ева…

— О, доктор Гарсия й даде контрацептиви. Не бих искал да рискувам, сър.

— Така ли? Брей, Том, уважението ми към теб нарасна още повече. Старият чичо Джейк не й е направил нищо, но не мога да се заричам за останалите мъже на борда. Има нещо в соления въздух, което разбужда хормоните. А и нали знаеш какво казват — „когато пораснат достатъчно, не можеш ги удържа“.

— Така е и с Хестър не храним илюзии, затова помолих доктора да ни даде съвет. Ударят ли я хормоните една млада жена, не чакай друго, освен да вдигне краката при първа възможност.

— Да, така е, само че повечето родители не го признават, докато не им дойде на главата. Мога да ти го кажа от опита си на адвокат по семейно право. Но ти, Том, си напълно здравомислещ човек. Дори съм изненадан, че си имал неприятности със закона.

— Защото допуснах да се доверя на други, сър. Записах се на служба на едно ръждясало корито, а капитанът ми вика, дръж си устата затворена и ще изкараш десет пъти повече от този курс. Всичко е уредено. Бреговата охрана ни спипа и когато работата се спече, той плати само своя откуп. Не се оплаквам, сър, бях глупак и си го заслужих. Когато ме пуснаха, отидох на работа при господин Смит. Но оттогава гледам да не се доверявам прекомерно на хората.

— Все пак не си станал циничен. Мисля, че основният проблем на всеки съзряващ мъж е да трупа опит, без да се превръща в циник.

— Нямам този проблем, сър, винаги съм харесвал хората, дори и онзи глупак, капитана, дето ме забърка в кашата. Ако не ги дърпаш прекалено, те винаги издържат на това, за което са били създадени. Като нашия такелаж. Казват, че можел да издържи на напрежение три тона. Вероятно ще понесе и пет без последствия. Но не бива да се рискува с шест.

— И аз това казвах, но ти го онагледи по-добре. Слизай долу, Том. Време е за почивка.

— Да, сър. Но първо ще огледам трюма отдясно. Събираме малко вода, нищо, с което да не се справят помпите, но все пак трябва да зная причината.

Джейк кимна, бутна капитанската фуражка назад, облегна се и запя с плътен глас:

— Моряшката жена за туй е тя родена!

Ой-хо, тя знае, за морето е сгодена.

Моряшката жена едно-едничко я вълнува —

звезда да е на храбрия моряк бленува!

Жена му се качи по стълбичката и го целуна по врата.

— Това за мен ли е, мили? Или за „Нанси Лий“?

— Винаги за теб, мила моя. Освен това не помня куплета, в който се пееше за Нанси Лий.

— Чудя се дали въобще помниш имената на момичетата, с които си бил? На всички ни казваш „мило“.

— Има нещо вярно. Но ето теб, например, наричам „мила моя“. И дори си спомням името ти — не беше ли Соломон?

— Джейкъб, ти си бил истинска заплаха за женския род, когато си носил онази синя униформа. С неустоимия си еврейски чар навярно си оставял по някое малко чифутче във всяко пристанище.

— Нали знаеш какво казват, скъпа? Когато вдигнеш котва, всички сметки са уредени.

— Като изключим нещастните дечица. Ей, какво ще кажеш за Джиджи? И там ли ще се опиташ да подобриш расата?

— Не разбирам за какво говорите, госпожо.

— Тия ги разправяй на младоците. Джейкъб, любов моя, сигурна съм, че познаваш втората госпожа Бранка почти толкова добре, колкото първата. Но нямам намерение да го доказвам, само ти поднасям поздравленията си. Джиджи е много сладка женичка и аз ужасно я харесвам.

— Жено, правиш си погрешни заключения.

(„Сестрице, кажи му, че е станало там, където булевард Тройка пресича улица Хомо — един квартал, който и ти познаваш добре.“) „Юнис, не искам Джейкъб да се притеснява от подобни неща. Нямам намерение да го пробождам с харпуна.“ („И не би могла, мила, Джейк е истински капитан Ахав.“) „Юнис, казвала ли съм ти, че имаш мръсно подсъзнание?“ („Чие подсъзнание? Защото аз нямам никакво. Не ми е нужно.“)

Госпожа Соломон реши да сложи точка на разговора и извади секстанта от кутията.

— Мили, ще ми дадеш ли точно време?

— Пак ли ще се мериш в безпомощното слънчице?

— Не само него, но ако имам късмет, ще засека Луната и Венера. Така ще се ориентирам по три звезди. Имаш ли представа колко е малък този триъгълник?

— Готов съм да се обзаложа, че пак ще сбъркаш поне с двайсет мили.

— Чудовище. Негодник. Дори не се съобразяваш с една бъдеща майка. Вчера вечерта показах много по-добър резултат. Още малко и ще се науча.

— Юнис, защо ти е всичко това, когато има сателити и радио?

— Заради забавлението, скъпи. Ще изкарам изпита по навигация с пълно отличие. А след това няма да се налага да обикаляме из крайбрежни води. Ще бъда равноправен член на екипажа, докато плаваме за Хавай. А що се отнася до спътниците и радиото — представи си, че избухне война и всичко замлъкне? Тогава ще имаме полза от един добър навигатор на борда. Том призна, че дори не е отварял учебниците, когато се е явявал на изпита за капитан.

— Ако въобще го е вземал. Права си, скъпа, може да се окаже полезно. Защото ако избухне война, докато сме в открито море, ще забравим за Хавай. Ще свием право надолу, към Маркизите. Или още по на юг, към Великденския остров, ако можеш да го намериш.

— Скъпи, дотогава ще мога да намеря и игла в купа сено. Джейк, не си играех, когато поисках да ни заредят с всякакви старовремски уреди за навигация — карти, хронометри, този прекрасен секстант — имаме и още един, в случай че изпусна този във водата, макар че, обърни внимание, винаги прехвърлям ремъка през врата си. Тъй като не мога да помагам на палубата, реших да стана истински навигатор.

— Хъмм… мила моя, надявам се никога да не опрем до това. Но забелязала ли си, че гледам винаги да сме заредени с припаси?

— Естествено, че забелязах, сър.

— Не беше случайно и че помолих доктор Боб да изкара един опреснителен курс по акушерство и да набави нужния инструментариум.

— Виж, това съм го пропуснала.

— Исках да го запазя в тайна, мила, за да не ви тревожа ненужно с Уини. Но след като ти самата заговори за възможните обрати на бъдещето, реших да го споделя с теб.

— Радвам се да го чуя, Джейк. Тези пари не са отишли на вятъра. Когато човек е предвидлив и има достатъчно средства, може да постигне много неща. Освен може би да върне времето назад.

— Не и в твоя случай, любима.

— Не съвсем, Джейкъб. Получих още дълги години живот, това прекрасно тяло и… теб. Но не съм върнала времето назад. Все ще съм на близо сто години. Не съм млада като Уини. Или Джиджи. Джейкъб, знаеш ли какво научих? Че не искам да съм млада.

— Какво? Нещастна ли си, миличка?

— Ни най-малко! Взех най-хубавото от два живота. Имам младо, изпълнено със сили и жизненост тяло, което може да вкусва всякакви удоволствия… и близо век опит и мъдрост, която идва с годините. Спокойствие. Поглед далече напред. Уини и Джиджи все още страдат от бурята на необузданата младост… която аз не познавам и не искам да позная. Не помня последния път, в който съм вземала успокоителни, вероятно е било в деня, когато ми махнаха ремъците.

Джейкъб, аз съм много по-добра жена за теб от тези две прекрасни момичета, защото съм по-възрастна и съм била там, накъдето си се запътил. Не се хваля, това е горчивата истина. Едва ли щях да съм щастлива с някой млад мъж — щях да губя ужасно много време, за да не нарушавам крехкото му, нестабилно равновесие. Джейкъб, ние сме си лика-прилика.

— Давам си сметка за това, скъпа.

— И аз. Но понякога, изглежда, забравяш, че не съм Юнис, а Йохан. — („Ей, какво значи това, шефе? Нали сме двете?“) „Да, мила, винаги, но някой трябва да припомни на Джейк за Йохан — защото с очите си вижда само Юнис.“ — Например, Джейкъб, преди малко струва ми се ти натяквах за Джиджи.

— „Струва ми се“ е добре казано. Направо ми натякваше.

— А сега, скъпи, затвори очи и забрави, че чуваш гласа на Юнис. Върни се поне десетина години назад, когато бях в сносно здраве. Ако твоят стар приятел Йохан те беше подкачил, че си вирнал краката на някоя млада хубавица, щеше ли да го наречеш „натякване“?

— Кой, старият Йохан? Той щеше да ме скъса от майтап.

— Наистина ли, Джейкъб? Правил ли съм го някога?

— Не, просто защото никога не си ме хващал.

— И какво от това? Нямаше ли да те поздравя за успеха, както го направих одеве — без да те обиждам, разбира се. Но никога не бих ти го натяквал. Между другото, спомняш ли си една млада жена на име Мариан? Мариан X. Ти й казваше Мариан Девицата.

— Откъде го знаеш, за Бога?

— Спокойно, мили — току-що свали гарда. Това беше преди шестнайсет години, малко преди да те поканя да поемеш всички мои правни дела. Поръчах да ми изготвят пълно досие, преди да реша дали си подходящ за тази работа. И знаеш ли кое натежа на везните? Джентълменският Начин, по който запази репутацията на онази девойка. Как да не поверя делата си на един истински почтен човек? Освен това много ми се искаше да те поздравя за отличния вкус. Истински опитен донжуан, това си ми ти. Но не можех да ти кажа нито думичка.

— Мислех си, че съм запазил тази история в тайна.

— Моля те, Джейкъб. Помниш ли, веднъж каза на Юнис, че би могъл да наемеш човек, който да я снима в собствената й баня — без тя да разбере? Както вече отбелязахме, с пари можеш да постигнеш всичко, което е физически възможно. Част от досието, съставено от частна детективска агенция, съдържаше компрометиращи снимки на Джейк и Мариан.

— Божичко! Какво направи с тях?

— Изгорих ги. Не исках да го правя — снимките бяха доста добри и Мариан изглеждаше много красива, както и ти, Джейк, дърт сладострастен пръч такъв. След това се свързах с шефа на детективската агенция и поисках негативите и всички други материали, като го предупредих да не задържа нищо. Казах му, че ако някога някъде се появи и една от тези снимки, ще го смажа. Ще се постарая да му отнемат лиценза, ще се погрижа да фалира, ще го натикам в затвора. С Мариан да сте имали някакви проблеми след това? Като опити за шантаж например?

— Не. Не и аз, а съм сигурен, че тя също.

— Значи ми е повярвал. Джейкъб, все още ли мислиш, че съм ти „натяквала“ за Джиджи? Или те поздравявах за поредния успех?

— Хъм… може би нито едно от двете. Чудя се дали не се опитваше да ме накараш да си призная? Но няма да се получи, малката.

— Моля те, Джейкъб. Излишно е да се държиш така, след като ти признах, че зная за твоята малка любовна връзка с Мариан.

— Юнис… Йохан! Трябвало е да станеш адвокат. Истината е, че въобще няма за какво да ме поздравяваш, защото не се е случило нищичко. А сега ми кажи откъде ти хрумна тази идея?

— Да, мили, но не точно в този момент, защото Джиджи идва насам. — Джоан прибра секстанта в кутията. — Здравей, Джиджи! Дай целувка, хубавице. Само на мен, Джейк е на вахта.

— Не съм чак толкова зает. Юнис, подръж руля. — Той прие целувката седнал и отново се съсредоточи върху управлението.

— В басейна ли беше, мила? — попита Джоан.

— Да. Джоан Юнис, може ли да поговорим за минутка? Господин Соломон, ще ни извините ли?

— Само ако се поправиш и ми кажеш „Джейк“.

— Престани, скъпи — сгълча го жена му. — Тя иска да си побъбрим по женски. Ела, мила. Капитане, гледай да не потопиш яхтата, докато ни няма.

Отдалечиха се до една от спасителните лодки.

— Проблеми ли имаш, мила? — „Юнис, нали няма да се караме с нея за Джейк?“ („Невъзможно, сестрице. Тази връзка е започнала преди две седмици и Джо, изглежда, няма нищо против. Което означава, че и той е в течение, а Джейк лъже, за да запази репутацията й. Колко е предсказуем.“)

— Да, нещо такова. Ох, най-добре да говоря направо. Джоан, следващия път, когато влезем в пристанище, искам да сляза. С Джо.

— О, скъпа! Какво е станало? Надявах се да останете поне месец — всъщност толкова, колкото пожелаете.

— Ами… и ние така мислехме. Но ме тръшна морската болест, а Джо все се оплаква, че светлината не е подходяща за рисуване… прекалено е силна… — Тя млъкна сконфузено. („Сестрице, това са скалъпени извинения.“) „Джейк?“ („Невъзможно, казвам ти. Накарай я да изплюе камъчето.“)

— Джиджи?

— Да, Джоан?

— Погледни ме. Не си пропуснала нито едно хранене, откакто Роберто ти даде таблетки срещу морска болест. А ако Джо не е доволен от светлината, ще очистим каюткомпанията и ще го оставим да рисува на изкуствено осветление. Прегърни ме и ми кажи какво те безпокои.

— Уф… Джоан, този океан е толкова голям! — Джиджи преглътна сълзите си и продължи: — Държа се като дете, нали?

— Не. И океанът наистина е голям. Най-големият океан в целия свят. Някои хора не понасят океани. И ти не си длъжна да го търпиш.

— Ами… в началото си мислех, че ще ми хареса. Нали знаеш, колко е романтично да плаваш из моретата и прочее. Но той ме плаши! Джо също, мака да не го признава. Джоан Юнис, ти беше невероятно добра към нас, но просто мястото ни не е тук. Ние с Джо не сме риби, а по-скоро домашни котки. Винаги сме живели в града. Тук е прекалено спокойно. И тихо, особено нощем. Тъкмо тишината ме кара да се будя.

Джоан я целуна.

— Разбрах те, скъпа. Усещах, че не си особено щастлива тук. Не разбирах обаче причината. Знаеш ли, ще дойда да ви погостувам пак. Макар че аз пък не харесвам градовете. Те са, които ме плашат. Но това ли е всичко? Има ли още нещо, което да ви безпокои? Теб или Джо?

— О, не! Всички са толкова мили.

— Чух, че нарече Джейк „господин Соломон“.

— Да, защото бях разтревожена от предстоящия разговор с теб.

— Значи не се притесняваш от него?

— О, ни най-малко! По-скоро ми е мъчно, че трябва да се разделим с вас двамата.

— И с Джейк може да ви погостуваме за няколко дни? — „Ще клъвне ли на въдицата, Юнис?“ („Защо питаш мен, шефе? От нея чакай отговора.“)

Госпожа Бранка сведе срамежливо очи, после я погледна и попита без заобикалки:

— Искаш да кажеш да си направим Четворка? С всички атрибути?

— С всички атрибути.

— Ами, ние с Джо сме готови, но какво ще каже Джейк?

— Джейк ли? Ти ми кажи за него, Джиджи.

— Уф… Джейк се чувства много добре в нашата компания. Но струва ми се, че е малко стегнат, когато ти си наблизо. Джоан Юнис, ти знаеш. Разбрала си, нали? Иначе нямаше да ми предлагаш да правим Четворка.

— Зная, разбира се. Но нямам нищо против.

— Казах на Джейк, че ще разбереш. А той ми вика, невъзможно, тя спи като пън.

— Истина, макар че сега съм на такъв етап от бременността, когато трябва да ставам честичко, за да пишкам. Но не съм ходила да шпионирам какво прави Джейк, когато го няма в леглото. Хрумна ми, като видях как те гледа. Което не е никакво доказателство, разбира се. Не го ревнувам, напротив, радвам се за него. Защото зная колко мила можеш да бъдеш с един мъж. Не забравяй, аз също съм била мъж…

— Зная. Макар че ми е трудно да го повярвам.

— На мен също, понякога. Но след като те познавам, съм спокойна за съпруга си. Кажи ми, с Джейк правехте ли Тройка в Кръг? Ом мани и прочее?

— О, да, всеки път!

— Следващия път, когато дойдем в апартамента ви, ще си направим Кръг от четирима. Така Четворката ни ще се хармонизира напълно.

— Да. Разбира се!

— А междувременно няма да се наложи да изкараш и една нощ повече насред този голям страшен океан. Не мисля да се отбиваме в някое пристанище — ще наредя на Том да повика хеликоптер. Ще си бъдете у дома още преди залез-слънце. Сега по-добре ли се чувстваш?

— О, да, Джоан, но ми е толкова мъчно за вкъщи!

— Още днес ще се прибереш. Отивам да намеря Том и да му кажа да задейства нещата. После ще съобщя и на Джейк и ще го сменя на руля, за да се сбогува с вас. Ако имаш достатъчно здрави нерви, ще залостиш вратата и ще му кажеш „довиждане“ както подобава. Една бърза Тройка с Джо? Или само двамата?

— Тройка, разбира се.

— Тогава намери Джо и го предупреди. И, Джиджи — онази картина на Ева. Искам да я купя.

— Не, ще ти я подарим.

— Мисля, че се разбрахме отдавна. Джо може да ми подари всичко друго, но когато картината е за моя съпруг, предпочитам да я платя.

Свалила всички платна, „Писана“ се поклащаше сънливо на вълните. На петдесетина стъпки над най-високата мачта бе увиснал хеликоптер, спуснал завързан с дълго въже кош. Том Финчли стоеше на кърмата и напътстваше пилота със сигнали. Господин и госпожа Бранка вече се бяха качили в кабината на вертолета, но багажът им все още бе струпан на предната палуба в очакване да бъде натоварен.

Купчината бе доста голяма. Когато ги покани на яхтата, Джоан ги бе убедила да вземат „всичко, което би могло да им потрябва за месец и повече дори“, тъй като на борда щяло да има достатъчно модели за рисуване. Джо бе приел поканата буквално и изглежда, бе опразнил ателието си напълно — имаше настолни лампи, прожектори, триножници, голямо руло с платно за рисуване, рамки, фотоапарати, снимачно оборудване и материали и какво ли не още, включително няколко сака с лични вещи и дрехи. Като гледаше всичко това, Джоан неволно се поздрави, че бе поръчала товарен хеликоптер.

Кошът издигна поредната порция багаж и отново се спусна. Фред и Ханк, шестнайсетгодишният син на Дела, стояха на палубата, за да натоварят последните неща. Единият задържаше въртящия се кош, докато вторият мяташе багажа вътре.

Тъкмо дойде време да натоварят един голям сандък, когато внезапно подухна вятър и наруши крехкия баланс между яхтата и вертолета. Кошът се разлюля силно, Фред го изпусна, а Ханк се пльосна на палубата, за да не го удари.

Фред успя да се съвземе доста бързо и сграбчи коша, който се бе изместил с няколко метра напред. Джоан Юнис дотича, улови сандъка за едната дръжка, после се наведе и хвана другата.

— Брей, че тежко! Джо сигурно е пъхнал котва в този сандък!

— Юнис! — извика Джейк. — Не вдигай това! Да не искаш да изгубиш детето? — И дръпна сандъка от ръцете й.

Ханк вече бе на крака.

— Чакай да ти помогна, капитане.

— Мръдни се, синко. — Джейк доближи коша, видя, че е твърде високо, за да постави сандъка, както го държеше, напъна мишци, подпря го на рамо, след това го нагласи внимателно вътре и… рухна на палубата. Джоан хукна към него.

На задната палуба Том Финчли видя, че кошът е натоварен, и даде знак на пилота да включи лебедката.

— Това е всичко! — провикна се той. — Можеш да отлиташ!

След това се обърна — и затича към Джоан и Джейк.

Джоан седеше на палубата, положила главата на Джейк в скута си.

— Джейк, Джейк, мили! — „Юнис, помогни ми!“

— Ще извикам доктора! — викна Фред и се втурна към каюткомпанията. Момчето се въртеше безпомощно около тях. Соломон изстена и сфинктерите му се отпуснаха. — „Юнис, къде е той?“ („Шефе, не мога да го намеря!“) „Трябва да го откриеш! Не може да е далече.“ {„Какво става, по дяволите?“{ („Ето го, ето го! Джейк!“) {„Юнис, какво стана? Някой ме удари отзад по главата с тухла.“} „Боли ли, миличък?“ („Разбира се, че не боли, шефе, не и сега. Няма какво да го заболи. Добре дошъл на борда, Джейк, стари, любими приятелю. О, Господи, колко се радвам да те видя!“) „Да, добре дошъл у дома, скъпи.“ {„Юнис?“} („Не, аз съм Юнис, Джок. Това е Джоан. Или Йохан. Или шефът. Не, Джоан е «шефът» само за мен, ти по-добре я наричай «Джоан». Вижте, спътници, нека подредим нещата в нашата малка Света Троица, преди съвсем да сме се объркали. Джоан, ти ще наричаш нашия съпруг «Джейк», както е било винаги, аз ще му казвам «Джок», както бях свикнала. Джок, ти ще наричаш шефа «Джоан», или «Йохан», а за мен тя е «шефе», или «Джоан». А за вас двамата аз си оставам «Юнис». Разбрахме ли се?“)

{„Толкова съм объркан.“{ („Скоро ще свикнеш, миличък Джок. Джоан ще кара, а ние ще й седим на врата и ще даваме съвети. Кажи му, Джоан.“) „Да, Джейк, сега вече получи и двете ни. Завинаги.“ („Ом мани падме хум. Ом мани падме хум. Джейк, присъедини се към нас!“) „Ом мани падме хум.“ {„Ом мани падме хум.“}

— Джоан. Мила, позволи ми да го прегледам.

Доктор Гарсия се беше навел над нея.

Тя поклати глава.

— Нека аз го държа, Роберто. („Шефе! Зарежи женските глезотии и дай на доктора да си свърши работата!“) „Да, Юнис. Ти се дръж здраво за Джейк.“ („Не се бой, скъпа. Джок, виждаш ли вече? През очите на Джоан. Защото ще се преместим.“) {„Виждам, разбира се. Кой е този спаружен нещастник? Боже, нима съм аз?“{ („Не, разбира се, това е само черупка, от която вече няма да имаме нужда. Не гледай натам, скъпи. Джоан, отмести поглед, че Джок не го понася добре.“)

— Фред, отведи я долу. Ханк, помогни ми. Том, повикай Уини. Да дойде веднага.

Доктор Гарсия откри Джоан в каюткомпанията. Лежеше с мокра кърпа на челото и Олга Дабровски я наглеждаше. След доктора влезе и Том Финчли, навъсен. Докторът не каза нищо, улови Джоан за китката и си погледна часовника.

Едва тогава промълви:

— Джоан, боя се, че имам лоши новини.

— Зная, Роберто. Беше си отишъл още преди да сляза тук. — („Не си е отишъл, шефе. Не го казвай така. Джок е мъртъв, колкото съм и аз. Но не си е «отишъл». Нали, Джок?“) {„По-точно не можеше да го формулираш, Пъргави крачка.“}(„„Пъргави крачка!» Знаеш ли колко отдавна не си ме наричал по този начин?“) {„А какво ще кажеш за снощи?“} („Снощи нарече така Джоан, а не мен.“) „Ще млъкнете ли, вие двамата? Или поне да си шепнете. Не мога да мисля.“

(„Прощавай, шефе. Джок, скъпи, опитай се да шепнеш съвсем тихо. Джоан повече ли я биваше от мен в онази работа?“) „Пак те чувам, Юнис. Освен това обърка времената.“ („Шефе, във Вечното настояще няма времена. Попитах Джок нещо, а той се страхува да отговори.“) {„Признавам, че ме е страх!“} („Няма от какво, Джок. С моето оборудване и моите съвети Джоан може и да ме е надминала вече. Плюс още едно добро начало — няма да повярваш, Джок, но шефът има ужасно мръсно подсъзнание. Тези любезности, които чуваш, са само преструвка.“) „Сестрице, престани да ме дразниш. Заета съм, Роберто е обезпокоен за нас.“ („Прощавай, мила. Обещавам да бъда добра.“)

— Юнис, искам да си изясним едно нещо от самото начало. Нямаше да има никаква разлика, ако се бе случило на брега, където помощта е близо. Дори ако доктор Хедрик беше с нас. Е, бихме могли да го поддържаме още известно време жив — като растение.

— Роберто, знаеш, че Джейк не би желал да му се случи подобно нещо. Никога не е одобрявал онова, което се наложи да преживее Йохан през последните си години.

— Така е, но двата случая са диаметрално противоположни. Твоето тяло беше изтощено и болно, но мозъкът ти бе напълно запазен. Докато при Джейк — прегледах го, преди да отплаваме, и беше в цветущо здраве, поне за възрастта си. Но зная какво ще покаже аутопсията — масивен кръвоизлив на голям мозъчен съд. Напълно непредсказуем инцидент. Ако това ще те успокои, той не е страдал и за миг.

{„Не съм страдал, а? Защо не го опиташ, Боб? Това е като ритник на катър в главата. Е, поне си прав, минава бързо. След това даже нямаш главоболие.“} („Джок, скъпи, с мен беше същото. Докато шефът е страдал години наред.“) „И така да е, вече е минало. Милички, помълчете малко — ще поговорим, когато ни оставят насаме.“

— Докторе, няма да има аутопсия.

— Джоан, трябва да я направим, поне за твое успокоение.

— Аутопсията няма да ми върне Джейк, нито той би я одобрил. Що се отнася до „успокоението“, кажи ми, дали причината не е във вълненията покрай медения месец?

— Не, Джоан, нито във вдигането на тежкия сандък. Нека ти обясня какво представляват този тип „инциденти“. Те са като слабо място в износена гума, която непрестанно заплашва да гръмне — дори най-малката причина може да го предизвика. Можеше да се случи днес, утре или след седмица. Дори по време на полов акт, ако за това ме питаш. Макар че ще е ужасно преживяване за жената. Може би е по-добре, че го сполетя, докато все още беше в разцвета на мъжката си сила, предполагам…

(„Много добре знаеш, че Джейк беше в разцвета на мъжката си сила. Попитай жена си. Попитай Джиджи. Попитай всички, за Бога.“) {„Юнис, толкова ли очебийно беше поведението ми?“} („Не чак толкова, Джок, мили мой сладострастнико. Но слуховете се разпространяват бързо.“)

— … всъщност, няма какво да предполагам, аз го знаех. Нали бях негов лекар. Джейк беше силен, щастлив и зрял мъж. Така че не си въобразявай, че си го преуморила по време на медения месец. С този брак му спести години на старческа самота. Дори да си му скъсила живота с някоя и друга седмица, станало е за сметка на много щастливи мигове. Но по-скоро си го удължила, щастливият мъж се радва на по-добро здраве. Не се терзай повече, мила. Когато ми дойде времето, надявам се да си ида като Джейк — бързо и щастлив до края.

— В такъв случай няма нужда от аутопсия. Ще подпишеш ли смъртния акт?

— Ами… тъй като смъртта не е настъпила в болница или под лекарски контрол, се налага да уведомим властите и…

— Роберто!

— Да, Джоан?

— Няма да ти позволя да направиш това с Джейк! Кого ще уведомяваш? Някой чиновник във Вашингтон? Ние сме във федерални води, тук съдебният лекар на Сан Диего няма юрисдикция. Но ако се свържеш с тях, сигурно ще стане достояние и на медиите и тогава можеш да си представиш какъв вой ще се надигне. Джейк беше под лекарско наблюдение — твоето! Ти си нашият корабен лекар. Нищо чудно да си присъствал и на момента на смъртта. — {„Джоан, не карай Боб да лъже. Какво значение, ако някакъв калпав патолог ме накълца?“} „Няма да го позволя, Джейк. Освен това съм бременна. Нима ще ме накараш да преживея всичко отново? Тълпи, въпроси, шум, безсънни нощи.“ {„Добре, скъпа, нека уреди въпроса.“} („Хъм, Джок, внимавай с шефа — тя е упорита кучка.“)

Доктор Гарсия поклати замислено глава.

— Знаеш ли, че си права? Когато дойдох, той все още имаше отслабваща сърдечна дейност. И тъй като не разполагах със средства да диагностицирам мозъчен удар, в началото реших, че става въпрос за инфаркт.

— В такъв случай, докторе, въпросът е решен. Оставям на теб да подготвиш документите и да ги изпратиш на когото трябва, когато спрем в някое пристанище. Прати и едно копие на Алек Трейн — при него е завещанието на Джейк. И предупреди капитан Финчли да впише инцидента в корабния дневник.

— Добре, Джоан, нека бъде както искаш. Съгласен съм, по-добре да кажем, че смъртта е настъпила по естествени причини, отколкото да позволим на разни дребни бюрократи да се ровичкат. А сега искам да идеш да поспиш. Ще ти дам една съвсем малка доза успокоително.

— Роберто, как ми е пулсът?

— Не е работа на пациента да пита подобни неща.

— Беше седемдесет и две, нали, преброих го, докато си гледаше часовника. Нямам нужда от успокоителни.

— Джоан, при тези обстоятелства сърдечният ти ритъм трябваше да е по-висок от нормалния.

— В такъв случай може би се нуждая от стимулант, не от успокоително. Роберто, понякога забравяш, че аз не съм нормален пациент. Не съм млада булка, изпаднала в истерия. Под тази красива външност се крие един много стар човек, почти три пъти по-възрастен от теб, скъпи — човек, който е виждал какво ли не през дългия си живот. Смъртта е мой отколешен приятел, познавам я добре. Живяла съм с нея, хранила съм се и съм си лягала с нея и не ме плаши това, че я срещам отново — смъртта е точно толкова необходима, колкото и раждането. И носи щастие, по свой собствен начин. — Тя се усмихна. — Пулсът ми е нормален, защото съм щастлива. Щастлива съм, че моят любим Джейк издъхна толкова леко и когато също беше щастлив. Добре, ще отида в каютата и ще си легна, обикновено следобед си подремвам, докато премине жегата. Но какво ще стане с Ева?

— С Ева?

— Не трябва ли да се погрижиш за нея? Тя е млада и може би досега не е виждала как умира човек. Със сигурност има нужда от успокоително.

— Джоан… права си. Ще кажа на Уини да се погрижи за нея. Олга, би ли повикала Уини?

— Разбира се, докторе. — Госпожа Дабровски излезе.

— А сега, млада госпожо, позволи ми да те отведа в твоята каюта.

— Само момент, докторе. Капитане, ще бъдете ли така добър да вдигнете допълнителните платна и да се насочите към най-близката точка на международни води. Искам да сме там преди залез-слънце.

— Тъй вярно, госпожо. Поемаме на югозапад.

— Чудесно. А след това предупредете останалите, че погребението ще е привечер.

— Джоан!

— Роберто, да не мислиш, че ще оставя Джейк в ръцете на някой гробар? Той искаше да издъхне като предците си — никой не бива да докосва тялото му, докато не го върнем у дома по залез-слънце.

— „Всичко си има време, време има за всяка работа под небето: време да се родиш, и време да умреш…“

Джоан спря да чете. Слънцето беше оранжево-червен диск, почти докосващ хоризонта. Тялото на Джейк, увито в бял чаршаф и с вързани за краката тежести, бе положено на една скара върху перилата. Фред и докторът го прикрепяха от двете страни. {„Примитивен ритуал, Йохан.“} „Джейк, ако не ти харесва, ще спра.“ („Джок, прояви малко уважение, това е погребение все пак.“) {„Но е моето, нали? Да не искате да се разплача само защото присъствам на собственото си погребение? Йохан, щом питаш, ще ти кажа — харесва ми. Уважавам символите, особено примитивните символи. Благодаря ти, че го правиш и че не позволи на трупа ми да попадне в ръцете на хонорувани вампири.“} „Само попитах, Джейк, а сега ще продължа. Отбелязала съм си още няколко пасажа.“ {„Гледай да не прекалиш с хвалбите, че току-виж ме прибрали в Царството небесно.“} „Няма, Джейк, обещавам. Каквото ни е писано, ще го посрещнем и тримата заедно.“ („Точно така, шефе. Джейк го знае.“)

— „Всичко отива на едно място: всичко е произлязло от пръст, и всичко ще се върне в пръстта. Кой знае: духът на синовете човешки… По-добре двама, нежели един… Защото ако падне единият, другият ще повдигне другаря си. Но горко на един, кога падне, а няма другиго, който да го подигне. Също, когато лежат двама, топло им е; а един — как ще се сгрее?“

(„Шефе, това ми напомня — ще трябва ли да спим сами тази нощ?“) „По дяволите, Юнис, никога ли не мислиш за нещо друго?“ („Стига, шефе, какво друго си заслужава вниманието? Пазари, финанси, ценни книжа? Разказвах на Джок за твоето откритие, че за жената сексът е по-силно изживяване, отколкото за мъжа. Той не ми повярва. Но няма търпение да опита сам.“)

„Джейк, вярно ли е? Смятах да спазвам известно благоприличие, в твоя чест.“ {„Оценявам жеста ти, Йохан. Но не бива да стигаш до крайност. Не виждам защо трябва да скърбите за мен, след като съм тук. Кажи ми — наистина ли при жените е по-хубаво?“} („Шефе, остави го да прецени сам — дали е по-хубаво да любиш Юнис, или да бъдеш Юнис.“) „Юнис, престани да говориш като разгонена кучка. Е, добре, партньори — ще помисля върху предложението. Но проклета да съм, ако позволя да се изложим тази нощ. Не и тази. Трябва да го направим дискретно — инак няма да участвам.“

— „И, ако някой вземе да надвива над единия, то двама ще устоят насреща му; и конец, на три усукан, не ще се скъса скоро.“

(„Шефе, и тази част ми хареса. Малка компенсация за погребението, което така и не получих. Нямаше дори паметна служба.“) {„Но нали ти отслужихме погребение, Пъргави крачка?“} („Така ли? И кой беше там?“) {„Само аз, скъпа. Наех малък хор и органист. Няколко букета. Нищо тържествено.“} („Джок, ужасно ме трогна! Шефе, той наистина ме обича! Нали?“) „Така е, мила. И двамата те обичаме.“ („Джок, жалко, че не можах да присъствам.“) {„Не знаех къде си, мила. Но може би по-добре, защото като знам какви ги вършиш след погребение…“}(„Ах ти, призрак на дърт пръч такъв. Добре, че никой не може да ни чуе.“) {„Внимавай кого наричаш «призрак», Пъргави крачка, да не ти се върне и на теб. Да оставим Джоан да довърши на спокойствие.“}

— „Всичко, що може да върши ръката ти, според силите си върши… защото дните ти са малко и преброени… защото човек отива във вечния си дом… докле се не скъса сребърната верижка и не се съдере златната превръзка…“ Из дълбините идем и нека върнем сега тялото на нашия брат Яков на дълбините.

Джоан затвори Библията, Фред и доктор Гарсия повдигнаха близкия край на скарата, тялото падна във водата и изчезна.

Тя се обърна и подаде книгата на госпожа Дабровски.

— Вземи я, Олга. Благодаря ти.

— Беше много хубаво, Джоан.

— Изтрий си сълзите, Олга. Човек не бива да тъжи, когато се сбогува. А и Джейк беше готов за това. Познавах го добре, Олга, зная какво искаше. — Тя стисна ръката на Олга и се обърна. — Уини! Престани веднага! Джейк не желае да плачеш. — {„Какво те кара да мислиш така, Йохан? Чувствам се поласкан, когато едно красиво създание като Уини лее сълзи по мен.“} „О, стига, Джейк. Ти беше звездата на шоуто, време е да прекратиш поклоните. Поговори с Юнис.“ — Джоан улови дребната червенокоса сестра за ръцете. — Уини, не бива, наистина. Помисли за своето бебче.

Уини зарови глава в рамото й.

— Джоан, не ти ли е мъчно за него поне малко?

— Не, скъпа, как мога да скърбя за Джейк, когато той въобще не ме е напускал? Камъкът все още е в лотоса и ще си остане там. Във Вечното настояще.

— Предполагам… но ми е толкова трудно да го понеса!

(„Дали да не изберем доктор Робърт? Сигурно ще даде на бедната Уини приспивателно.“) „Не и Роберто, Юнис. С неговия агресивен атеизъм, ако надуши нещо, ще бъде потресен. Някоя друга нощ.“

— Роберто, по-добре се погрижи за Уини.

— Ще се погрижа — но ти как си?

— Знаеш, че съм добре. Но искам да те помоля нещо.

— Досещам се какво и вече съм ти го предписал. Една таблетка фенобарбитал.

— Не е за мен, а за Уини. И се постарай да хапне поне малко. След това седнете и повтаряйте ом мани падме поне половин час. После я отнеси в леглото, прегърни я и остани при нея, докато заспи. И ти също можеш да поспиш, приятелю, денят бе тежък.

— Добре, но не искаш ли да се присъединиш към нас? Ела в нашата каюта. А после да си легнем тримата. От опит зная, че това е по-добро от барбитуратите.

— Докторе, ако искаш, можеш да дойдеш утре в девет в моята каюта и да ме изриташ от леглото, ако вече не съм станала. Но ще бъда. А тази вечер смятам да пробвам с хипнотизираща молитва. Заедно с Джейк. Той ще може да ме чуе… независимо дали го вярваш, или не.

— Джоан, не бих искал да разбивам ничия вяра…

— И не би могъл, скъпи. Благодаря ти за съчувствието. Когато ми потрябва, ще се възползвам от него. Но сега се погрижи за Уини. — („Шефе, а какво ще кажеш за Фред? Никак не е за изпускане. Джок, ти ще си точно по средата. Щастливецът Адолф. Но Фред няма да знае.“) „Юнис, ти си се побъркала. Веднъж вече едва не изплашихме Фред до смърт — само защото се държахме като такива, каквито сме. Виж, остави го, той сега е по-зле и от Уини. Няма кой да го утешава. Ние ще го утешим, но не тази нощ.“

— Капитане?

— Да, госпожо?

— Време е да сложим край на тези заупокойни молитви. Стига сме ронили сълзи. Съвсем объркахме дневния ред на кораба. Хестър дали ще може да спретне бързо студена вечеря? Бих й помогнала, но първо ще свърша една друга работа. — („Ах, значи ще бъде Томчо. Джок, чака ни голяма забава.“) {„Започвам да се питам, Пъргави крачка, има ли въобще мъж на борда на тази яхта, пред когото да не сте ги разтваряли?“} („О, разбира се, Джок, миличък. Хенк. Той е хвърлил око на Ева и ни смята за твърде стари за него. Но сега, след като чичо Джейк я остави, тя може да му се отдаде изцяло.“) {„Сега, след като съм мъртъв, ще призная, че съжалявам, задето се опъвах на тази малка игрива птичка. Нямаше да ми струва повече от милион да се отърва от проблемите след това, а нали си имам богата жена.“} „Когато най-сетне млъкнете, вие две пиявици, ще ви обясня какво съм намислила. Не е Томас. Той ще е на вахта до полунощ, а може да се забави, ако излезе насрещен вятър. Капитан Томас Катъс сега има по-важни задачи.“ — Капитане, искам да се насочите право към пристанището на остров Сан Клементе.

— Да, госпожо. — Той повървя малко след нея, след което добави шепнешком: — Най-добре вече аз да ви наричам „капитане“. За пример на останалите.

Тя спря. Бяха сами, но въпреки това му отговори тихо:

— Томчо?

— Да?

— Не ме наричай „капитане“ — ти си капитан на тази яхта, докато не взема изпитите. А след това ще видим.

И не ми казвай „госпожо“. Нека си остана госпожа Соломон, или Джоан, в зависимост от компанията. Също както преди. Но насаме можеш да ми викаш „котенце“. Надявам се, че си оставам такова за теб.

— Ами… добре.

— Да го чуем.

— Котенце. Храброто ми малко котенце. Мило, колкото по-дълго те познавам, толкова повече ме изненадваш.

— Така е по-добре. Томчо, нека ти кажа нещо. Джейк беше наясно за нашите игрички. — {„О, това е лъжа. Юнис, тя не ми е казвала подобно нещо, а аз изпитах подозрение само веднъж, и то за кратко.“} („Зная, Джок. Но шефа го бива да замотава хората, за да постигне своето.“)

— Наистина ли?!

— Да, Томас Катъс. Но Джейк Соломон беше истински джентълмен и виждаше само това, което предполагаше, че трябва да вижда. Нито веднъж не ми се разсърди заради моите малки немирства. Просто ме оставяше да правя каквото си искам. Но и той много се пазеше. Имаш ли представа дали го е правил с Хестър? — {„Йохан, виж сега…“} („Джок, успокой се. И аз се питах същото нещо.“)

— Уф, нали знаеш, мъжете сме еднакви и винаги търсим едно и също.

— Същото може да се каже и за нас, жените. Е?

— Хестър легна с него при първата възможност, която им дадох. Но не ми каза. Срамуваше се. Трябваше да ги хвана, а после да я принудя да си признае.

— Нали не си й направил нищо лошо?

— Не, котенце, никога не съм груб с жените. Замълчах си, а по-късно я попитах. Излъгах я, че и без това вече знам, така че най-добре да си изясним всичко. И тя си призна. Не ми била казала заради теб.

— Ох! И предполагам, ти тогава й разказа за нас двамата?

Той я погледна ужасено.

— Котенце, да не мислиш, че чавка ми е изпила мозъка? Виж, харесвам това, което ми даваш, но не съм глупак. Никога не бих издал жена, с която съм бил. Най-малкото теб. Повярвай ми.

— Вече можеш да кажеш на Хестър, ако искаш, скъпи, защото няма значение. След време сигурно ще научи, че се занимавам с това, с което обичайно се развличат вдовиците. — {„Мълчаливи, тихи, необвързващи и винаги благодарни.“} („Джок, ти стар сладострастен призрако!“) — Добре, погрижи се за новия курс. Кога очакваш да пристигнем, Томи? Ако е късно през нощта, мога да те сменя за втора вахта.

— Не, котенце, сега имаш нужда от сън. Ще извикам Фред и Ханк. Искам да ми обещаеш, че ще си останеш в каютата. Никакво скитане по палубата, за да не си помисля, че се готвиш да скочиш зад борда.

— Това заповед ли е, капитане?

— Хъм… да, това е заповед!

— Слушам, сър! Няма да се наложи да ме проверяваш, ще си бъда в каютата, със заключена врата и дълбоко заспала. Обещавам да не скачам зад борда преди утре вечер.

— Котенце, нали не мислиш да скачаш? Нали?

— С бебчето на Джейк в мен? Капитане, аз имам чувство за дълг. Докато това бебе е с мен, животът ми не ми принадлежи. Не само че не мисля да се самоубивам, но възнамерявам да запазя пълно спокойствие и да си пазя здравето. Така че не се тревожи за мен. Лека нощ, Том. — Тя тръгна към каютата.

„Тук няма да ни се отвори парашутът, приятели, човекът е преизпълнен с благородни пориви. Мисля, че Антон е единственият ни шанс.“ („Страстният поляк! Джок, скъпи, не съм сигурна дали сърцето ти ще издържи.“) {„За щастие, мили мои, вече нищо не се изисква от старата помпа, а тази, която получих от Юнис, е швейцарски часовник. Държи се отлично дори когато е под натоварване. Но вие го знаете преди мен.“} „Престанете да бръщолевите, вие двамата. Някой да има идея как да се отървем от Олга?“

(„Да я бутнем зад борда?“) „Юнис!“ („Не може ли да се пошегувам, шефе? Харесвам Олга, тя е мило момиче.“) „Твърде мило, това е проблемът. Не е курве като теб, мен или Хестър.“ {„Хъмммм!“} „Джейк, не си в съда, мили. Случаят е важен.“ {„Йохан, исках да кажа, че ако запознаеш с нашия проблем госпожа Дабровски, тя може да прояви съчувствие. Лично аз винаги съм го откривал в нея.“}

„Джейк! Да не искаш да кажеш, че си бил с Олга? Не мога да повярвам.“ („Аз също, Джок. Ако беше казал «Ева», щях да се ококоря, но да ти повярвам. Но Олга? За Бога, тя носи гащи дори когато влиза в басейна!“) {„Които се смъкват доста лесно — насаме.“}

„Юнис, струва ми се, че говори сериозно. Проклета да съм! Ама че сме си лика-прилика с теб. Добре, Джейк, кажи как да постъпим.“ {„За кое? Как да се отървем от нея? Достатъчно е да я помолим, тя е много внимателна и преживя смъртта ми далеч по-тежко от вас, двете лицемерки.“} („Джок, това не е честно. За нас също беше удар… но пък се зарадвахме, когато реши да останеш.“)

{„Благодаря ви, мили мои. Между другото, ако не възразявате, бихме могли да я поканим…“} („За Тройка ли намекваш?“) }„Разбрах, че сега му казват така, по мое време имаше друг израз. Но няма ли да е по-скоро Петорка?“}

(„Думата днес е «звезда», Джок. Но нека ти съобщя първото правило на щастливия дух. Никога, ама никога не бива да признаваш за съществуването си, още повече да караш Джоан да го прави. Защото тогава тя може да пострада. И ако я затворят в някоя лудница, край на щастливите дни за всички нас. Виж, ти си женен за Джоан от известно време, но кажи ми, заподозря ли поне веднъж моето присъствие?“) {„Нито веднъж.“} („Видя ли? Мълчиш ли си, ще те оставят на мира.“)

„Юнис, Джейк никога не би ни издал. Но сега за Олга — Джейк, учил ли си я на Ом мани?“ {„Не.“} („Шефе, май вече разбирам накъде биеш. Джок, научихме Антон на това. Олга достатъчно ли е гъвкава, за да опита лотос?“) {„Пъргави крачка, госпожа Дабровски е достатъчно гъвкава да направи каквото пожелаеш.“} („Това е, Джоан. Олга ще играе с нас дори ако го сметне за някой езически ритуал. Още тази вечер. Заради теб. И няма по-лесен начин да се разгорещим и да разхвърляме дрешките от този да направим Кръг. Ти имаш опит в това.“) {„Доколкото си спомням, Джоан го е пробвала и на мен. Макар да не беше необходимо. Добре, да идем да потърсим семейство Дабровски.“}

28.

Свободни места за федерални служители в Службата за социални грижи — в момента се приемат документи. Изисквания: петокласно образование; кафяв колан или по-висок дан в бойни изкуства се смятат за преимущество при набора, също важи за военни ветерани, пуснати под гаранция затворници и хора с опит в потушаване на размирици. Подробна информация относно условия и заплащане в Гражданските центрове за социални грижи. Предвижда се допълнително заплащане и премии за работа в опасни за живота райони.

При изключително оспорвани дебати и след гласуване днес Обществото за рационална астрология прие клауза за прехвърляне на разрешителното за упражняване на професията по наследство. Съперничещата Асоциация на интуитивните астролози определи това решение като „най-антинаучния акт от времето на Галилео“.

Лунната комисия съобщи, че колониите вече се самоиздържат 102% по отношение на хранителни продукти, но посочи, че продължава изпълнението на десетгодишния план, за да може да поеме и следващите вълни емигранти. Трагичен инцидент в открито море… невъзвратима загуба… по време на медения им месец. Младата вдовица не беше открита за коментар…

ИЗХВЪРЛЕТЕ ПОДПЛЪНКИТЕ ЗА СУТИЕН!

Не мамите никого освен самата себе си!

Без хирургична намеса, без опасни лекарства и хормони, без болезнени инжекции. Научете тайна, открита преди 25 000 години от древните и мъдри индийски учители.

Позвънете още сега на Пощенска служба „Мъркюри“, анонимността ви е гарантирана.

— … е вратата на приемното. Госпожо Гарсия, приятно ми беше да се запозная с вас. Докторе. Следващият кандидат! Моля, заповядайте, седнете тук. Съпругът ви не е ли с вас? Или не сте омъжена?

— Аз съм вдовица, господин Барнс.

— Така ли? Нямаме много вдовици кандидатки, най-вече защото Комисията трудно одобрява кандидатурата им. Екс-миграцията не е бягство от емоционалните проблеми. Като загубата на близък човек. Също така не приемаме кандидати в напреднала бременност, освен ако не притежават някакви специални качества. Вземете например двойката преди вас. Жената също е бременна, но мъжът й е лекар, един от най-добрите в професията, и е в списъка за търсени специалисти. Затова й дадох разрешение. Щеше да го получи и без него, тъй като е медицинска сестра. Но вие… освен ако не притежавате някаква по-особена квалификация…

— Зная. Доктор Гарсия е моят лекар.

— Така ли? Дори и да приемем кандидатурата ви, няма никаква гаранция, че ще продължи да се грижи за вас на Луната. Честно казано, това е малко вероятно. Освен по случайност…

— Господин Барнс, молбата ми за екс-мигриране е на бюрото пред вас. Ще си спестите малко време, ако я прегледате.

— Всяко нещо по реда си. Нямате представа колко много хора идват тук, без да знаят какво ги очаква. Изглежда, си мислят, че Комисията гори от желание да ги приеме. Нищо не може да е по-далеч от истината. Деветнайсет от двайсет кандидати, сядащи в този стол, не получават от мен разрешение да преминат през тази врата, отвъд която е приемното за екс-мигриране. Научил съм се да се освобождавам доста бързо от тези, които само ми губят времето. И тъй, „Соломон, Юнис“. Първото, което искам да знам, е, дали сте „госпожица“, или „госпожа“ Соломон?

— Госпожа Джейкъб Моше Соломон, моминско име Джоан Юнис Смит.

— Лицето ви ми се стори познато, но…

— Но е подпухнало, знам. Естествено, напълняла съм с четиринайсет килограма, което доктор Гарсия намира за допустимо, като се има предвид височината и началното ми тегло, както и датата на зачеване.

— Което води след себе си нов проблем. Жените често бъркат с тези дати, а първото дете по правило излиза по-трудно. Нашите кораби за Луната не са оборудвани за извършване на раждания. Искам да сте наясно с възможните рискове.

— Известни са ми. Необходимо ли е да преминаваме през всичко това?

— Тези неща аз ги решавам.

— Господин Барнс, моят лекар не се съмнява в точната дата на зачеването. Нещо повече — разговорът ни поверителен ли е?

— Хъм, нека го кажем по друг начин. Не съм ваш адвокат, освен това от това място чувам какви ли не интимни признания. Но нямам време да слушам клюки.

— Радвам се да го чуя, господин Барнс, защото много щях да се ядосам, ако това, което смятам да ви кажа, се превърне в клюка.

— Брей, стори ми се, че долавям хладен полъх. Да не се опитвате да ме впечатлите с важното си положение? Не си правете труда, тук идват кандидати от всички социални слоеве. Парите ви не означават нищо.

— Нима ви обидих с нещо? Ако е така, съжалявам.

— Всъщност нека се придържаме към официалната процедура. Истина е, че като юрист към Обществената служба на Лунната комисия не ми се случва често да си имам работа с богаташи. Но няма значение, ваша воля, ако не желаете да бъдете искрена с Комисията. Нека ви напомня, че ще одобря кандидатурата ви само ако бъда удовлетворен от нея. Във всички аспекти. Питате ме дали разговорът ни е поверителен? Тук не обръщаме внимание на подобни формалности. А сега ще говорите ли, или да поставя точка на нашето събеседване?

— Не ми оставяте избор. Истината е, че бебето, което нося в себе си, няма да ми е първо. Ако „Годард“ излети по разписание, имам всички причини да вярвам, че то ще се роди на Луната. Доктор Гарсия е уверен, че раждането ще бъде навреме.

— И какво от това? Проблемите не свършват дотук. Ами ако това предишно дете — мъжко или женско — предяви претенции към наследството ви?

— Точно това бе поверителната част. Не зная нищо за предишното си дете.

— Моля? Сега вече съвсем ме объркахте. Бихте ли ми обяснили?

— С удоволствие, господин Барнс. Разбирате ли, аз си смених пола, но след мозъчна трансплантация. Сигурно сте чували — случаят придоби широка известност. Първото дете е било родено от това тяло преди много време. Така че искам да запазя репутацията на донора, а не моята. Детето е било незаконно. Често явление в наши дни. Но въпреки това храня такава безмерна благодарност към милата госпожица, която е обитавала това тяло преди мен, че не бих искала по никакъв начин да съм причина за оскърбяване на паметта й. — („Шефе, знаеш, че не давам пукната пара.“) {„Юнис, остави й тя да се оправя с това. Няма да позволи на този дребен бюрократ да си развява байрака още дълго. Отиваме на Луната, нали?“} („Разбира се, че отиваме на Луната, нали вече гласувахме за това. Погледни я само как е разголила леко и примамливо колена, везните вече започват да се накланят в наша посока. Ако не й стърчеше толкова коремът, щеше да го е прегазила досега.“)

{„Хъм, Юнис, тъкмо щях да те питам. Понеже каза, че си присъствала на зачеването… бях аз, нали?“} („Джок, обичам те и винаги ще те обичам, но не очаквай от мен да издам моята спътница в живота.“) {„Уф, добре де, бебето си е бебе. Само се моля да не е с две глави.“} („Да, две глави ще излязат доста мъчно. Виж, нямам нищо против, ако е с две топки.“) {„Вече и за кръвосмешение ли се точим, Пъргави крачка?“} („Че защо не? След като опитахме всичко друго?“)

„Джейк, Юнис, ще бъдете ли така добри да подремнете малко? Господин Дълъг нос търси и най-малката пролука в шедьовъра, сътворен от Алек. Опитва се да намери обективни причини за отказ.“

— Госпожо Соломон, силно съм обезпокоен от едно последствие, свързано с това ваше предишно дете, а именно сериозната възможност в бъдеще да предяви претенции към вашето наследство. Както е известно, екс-мигрантите се задължават да преотстъпят петдесет процента от своето наследство за финансиране развитието на лунните колонии. Комисията не обича да губи нито цент от тези пари. Но такъв „изчезнал наследник“ може да създаде сериозни проблеми след време.

— Не е изключено, господин Барнс, но ако надзърнете в Приложение Б, ще видите, че моите адвокати са се погрижили и за това. Основан е малък фонд, в който е заделена дребна сума за подобен случай.

— Хъм, нека погледна. Мда, госпожо Соломон, нима бихте определили десет милиона долара като „дребна“ сума?

— За мене да.

— Хъмммм. Може би няма да е зле да прегледам по-внимателно документите, касаещи финансовото ви състояние. Имате ли представа, че макар Комисията да изисква преотстъпването само на половината от вашето богатство, не можете да използвате другата половина, за да купите каквото и да било на Луната? С други думи, богати или бедни, нашите екс-мигранти са равни.

— Известно ми е, господин Барнс. Повярвайте ми, моят адвокат господин Трейн е много предпазлив човек. Той прерови формулярите ви и се постара да ми разясни всички последствия от моето решение — защото не го одобряваше. Казано накратко, Алек Трейн заяви, че трябва да ти хлопа дъската, за да идеш да живееш на Луната. Ще откриете още четирима потенциални наследници в Приложение Г, това са моите внучки. Там е описано какво точно ще получат, но им беше съобщено, че трябва да се примирят, ако не искат да чакат смъртта ми. Изгубена кауза, като се има предвид, че биологично съм по-млада от тях.

— Напълно възможно. Особено на Луната, бих добавил. Аз самият мечтая да екс-мигрирам. Но не мога да си позволя да платя вноската, а и там горе не се нуждаят от прависти. Е, господин Трейн, изглежда, е помислил за всички положения. Да погледнем сега финансовото ви състояние.

— Само за миг, сър. Бях помолила за малко по-специално отношение.

— Какво? Отнасяме се еднакво към всички екс-мигранти. Така трябва.

— Става дума за дреболия, господин Барнс. Бебето ще се роди известно време след като се преместя на Луната. Бих искала доктор Гарсия да се грижи за мен до този момент.

— Не мога да ви го обещая. Съжалявам. Такава ни е политиката.

Тя понечи да се надигне.

— В такъв случай се отказвам още сега.

— Ух… Божичко! Наистина ли имате толкова?

Тя сви рамене.

— И да е така, каква полза от една бременна жена, както сам казахте? Разбирам, че имате други ценности.

— О, нямах предвид това. Формулярът за финансовото ви състояние… ако е верен… то вие сте милиардерка!

— Напълно възможно. Не съм го писала аз, попълниха го в счетоводния отдел. Но е верен, стига компютърът да не се е разхълцал по време на изчисленията. Дайте ми го. Щом Комисията не може да ми обещае, че доктор Гарсия ще изражда моето дете, се отказвам.

— Моля ви, госпожо. Разполагам с известна свобода на действие по тези въпроси. Но избягвам да я прилагам, освен ако не се налага. Политика.

— Чия политика, господин Барнс? На Комисията ли? Или ваша?

— Какво? Моя всъщност.

— Тогава престани да ми губиш времето, идиот с идиот!

(„Каза ли му го, Дебелано!“) „Юнис, може да съм дебела, но не смятам да търпя повече глупостите му. Гърбът ме заболя.“

Избликът й едва не накара господин Барнс да падне от въртящия се стол. Той се окопити и рече:

— Но, моля ви, госпожо Соломон!

— Млади човече, да сложим точка на този безсмислен разговор. Както виждате, аз съм в доста напреднала бременност. Позволихте си да ми изнесете лекция за опасностите при раждане, а не сте лекар. Разпитвате ме за мои лични неща като квартална клюкарка. Опитвате се да ме убедите, че не мога да разчитам на моя доктор, след като ще летя на един и същи кораб с него. А сега се оказва, че това не са изисквания на Комисията, а ваши лични решения. Вие се подигравате с мен. Държите ме на един неудобен и тесен стол, докато разглеждате формуляр, попълнен от първокласни специалисти без нито една грешка или пропуск. Гърбът ме заболя.

Върху колко бедни и нещастни кандидати сте упражнявали прераздутото си его? Нека ви напомня, че аз не съм нито „бедна“, нито „нещастна“. Одеве споменахте „хладен полъх“. Ето ви сега ледена буря. Защото твърдо съм решена да ви изхвърля от този пост!

— Госпожо, моля ви, успокойте се! Не е вярно, че не можете да разчитате на своя доктор. Напротив. Но нали разбирате, че се налага да прегледам внимателно документите на всеки кандидат.

— Щом е така, разкарай мързеливия си задник от това кресло и ме остави да седна в него! А ти заеми стола на мъченията.

— Но разбира се, госпожо. — Двамата си смениха местата. Малко след това той добави: — Тук пише, че отстъпвате почти всичко от останалите петдесет процента от вашето състояние за разработване и строеж на космически кораб.

— Не е твоя работа какво ще правя с парите си.

— Не съм твърдял противното. Само дето ми се стори… необичайно.

— Защо? Може детето ми да полети с този кораб. Искам да помогна за ускоряването на тези изследвания. Господин Барнс, имахте достатъчно време да прегледате предложението ми. Ако не бяхте приказвали толкова много, досега да сте го запомнили. Правете каквото смятате за необходимо. Пишете, че не сте съгласен, сложете печат, и толкоз. Не след пет минути — още сега. Гърбът продължава да ме боли. И това е заради вас и вашата тъпа „политика“.

Той въздъхна.

— Заповядайте през тази врата, госпожо Соломон.

— Благодаря. — Тя стана.

— Няма защо, дърта кучко! — промърмори той зад гърба й.

Джоан Юнис спря, обърна се и му се усмихна с най-слънчевата си усмивка.

— О, благодаря ти, скъпи! Това е най-милото нещо, което си ми казал досега. Защото е напълно искрено.

Сигурно не ти беше приятно, че ти креснах — и отвърнах на наглото ти държане с още по-нагло. Освен това е вярно, че съм кучка, и то дърта.

— Не биваше да го казвам…

— О, напротив. Напълно си го заслужавам. Никога не бих се опитала да те изхвърля от работа — това е твърде дребнаво за мен. Казах го, защото ме болеше гърбът и изгубих търпение. Възхищавам се на това, че посмя да ми отвърнеш. Как ти е малкото име?

— Ами… Матю.

— Хубаво име, Матю. Силно. — Джоан Юнис се приближи към него. — Аз отивам на Луната, Матю. И никога вече няма да се върна. Ще простиш ли на тази дърта кучка? Нека бъдем приятели, а? Би ли ме целунал за сбогом? Нямам си никой, който да ме изпрати. Хайде, Матю, прощална целувка, преди да литна в небето.

— Аз…

— Моля те, Матю. Не обръщай внимание на напомпаното ми шкембе. Ето, ще се обърна на една страна. — Тя облиза устни и затвори очи. След малко въздъхна и каза. — Матю? Имаш ли нещо против, ако ти кажа, че те обичам? О, не смятам да те съблазнявам, твърде е късно за това, пък и в моето състояние… Просто искам да си спомням с обич за теб, докато съм там, горе. Пътят е дълъг, а аз съм малко изплашена — живях твърде дълго без обич и искам да обичам всички, които биха ми позволили… и които биха ми отвърнали със същото. Хайде, миличък. Или тази кучка е прекалено дърта за теб?

— Но, госпожо Соломон…

— Юнис, Матю.

— Юнис. Знаеш ли, ти наистина си невероятна кучка. Държах те на стола — преди да разбера коя си, — защото ми беше приятно да те гледам. Ще ти призная, жена ми ми е позволила да се влюбя във всяка друга, в която пожелая — стига да е с десет процента от, обичта ми към нея.

— Десет процента не е лошо възвръщане на инвестиция, Матю. Е, добре, обичай ме с десет процента — а аз ще ти отвърна с десет процента от обичта си към бившия ми… към моя съпруг. Ще има ли достатъчно обич в тези десет процента за втора целувчица? Пътят до Луната е наистина дълъг — искам да ми държи топло до горе. — Тя затвори очи и зачака.

(„Ей, сестрице, този път любовникът се представи далеч по-добре.“) „Не ме занимавайте сега, заета съм.“

А междувременно господин Барнс въздъхна и промърмори:

— Колко хубаво…

— Макар да съм надебеляла и да трябва да нося тези широки рокли? Да беше видяла предишната Юнис, първата, тя беше невероятна.

— Не се и съмнявам. Но най-добре да привършваме, защото чакалнята отвън е претъпкана. А ще ви чака четиричасова подготовка преди карантината. Ако искате да отлетите за Порт Анди с вашия доктор, по-добре да тръгнете веднага.

— Добре, Матю. Обичам те — с десет процента — и ще продължавам да те обичам и на Луната. При взаимен интерес. През тази врата ли?

— През тази и следвайте табелите. Сбогом, Юнис. Желая ви всичко хубаво.

(„Шефе, това или е поредното ти постижение, или пълно падение. Този кого целуваше — теб или милиардите долари?“) {„Ако питате мен, макар все още да съм новобранец в сравнение с вас двете, започна с целувка на милиардите… и завърши с Джоан. С нас. И наистина беше много приятно. Мили мои, усещам как в мен се пробужда първичната природа. Вече нямам търпение да се върнем към старото занимание.“} („Разбира се, Джок, скъпи, при първа възможност. Джоан, знаеш ли какво си мисля, там горе навярно има страшно много измъчвани от носталгия екс-мигранти, които ще се радват на компанията на едно простичко селско момиче, дето все още се целува със затворени очи и отворена уста.“) „Юнис, точно на това разчитам и аз. На Земята има няколко милиарда души, а си остава ужасно самотно място. Горе са няколко хиляди и ако се постараем, бихме могли да опознаем и обикнем повечето от тях. Какво мислиш, Джейк?“ {„Можем да опитаме, Йохан. И сигурно ще успеем. Хоп, ето я първата спирка. Лекарски преглед. Пак ще ни разглеждат под микроскоп. Но какво толкова, нали получихме целувка на раздяла.“}

29.

Както вече бе съобщено в „Крисчън Сайънс Монитор“, вестник „Известия“ осъди съобщението („Дейли Селенит“, година 35, ден 69) за призив на Лунната комисия, касаещ възможностите за тераформиране на Ганимед, наричайки го „типичен пример за ненаситните териториални претенции на злокобния съюз между две големи империалистически контрареволюционни и човеконенавистни сили, Съединените щати и така наречената Народнодемократична република Китай“ и поиска Съветът за сигурност на ООН да предприеме необходимите мерки, преди да е станало твърде късно. В национален парк „Секвоя“ бяха открити три семейства (или вероятно едно многочислено), обитаващи короната на висока сто и двайсет метра червена секвоя. Групата (седем възрастни и пет деца, две от които под една година) заяви, че живее там от три години, в потвърждение на което бяха открити всякакви спомагателни битови съоръжения. На нарушителите бяха предявени редица обвинения, но областният прокурор отказа да ги предаде на съд с обяснението: „Не възнамерявам да си губя времето и да прахосвам парите на данъкоплатците за стадо маймуни. Върнете ги на дървото!“

Годишният общощатски пикник в Лонг Бийч, Калифорния, приключи с 243 случая на хранително отравяне (ботулизъм Д), 17 грабежа, 3 изнасилвания и проливен дъжд. Кметът на Ню Йорк заяви, че прочистването и разрушаването на бордеите не е решение на проблема с пренаселването. Според него крайните квартали не са нищо повече от типичен пример за това, че „всеки организъм, бил той човек, град или цивилизация, рано или късно остарява и после умира“. Според непотвърдено съобщение в английското научно списание „Нейчър“ учени от Новосибирск са разкрили тайната на двойното клетъчно оплождане и на извънматочното развитие на плода, заченат ин витро, с което са готови да осигурят неограничен брой работници, селяни и войници, връщайки страната си на челна позиция в надпреварата на великите сили. В редакционната статия на същото списание се призовава тазгодишният Нобелов лауреат за литература да се откаже от писане на научна фантастика или поне да смени сорта хашиш, към който очевидно е пристрастен. В Сената продължават дебатите относно предложението за завишен контрол върху производството на нови психовъздействащи средства. „Има ли представа — заяви един от сенаторите, обръщайки се към свой колега — моят опонент за тежките последици върху фармацевтичната ни промишленост, в случай че забраним използването на удобни средства? Или се изказва по този начин заради телевизионната аудитория?“ Според специалисти вотът вероятно ще е отрицателен.

В Лунаград госпожа Соломон стигна деветия месец от бременността си. Красивото й пъпче отдавна бе щръкнало, коремът й представляваше купол от кипяща жизненост, напираща да излезе. Тя чакаше реда си в Обществената болница на осмо подземно ниво. Седящата до нея сестра също беше в напреднала бременност.

— Уини?

— Да, скъпа?

— Ако е момче, трябва да се казва Джейкъб Юнис… ако е момиче, нека бъде Юнис Джейкъб. Обещай ми.

— Обещавам, скъпа, вече си го записах дори. Обещавам и да се грижа за твоето бебче, както ти обеща за моето. Но няма да се наложи, миличка, защото и двете ще бъдем добре и ще ги отгледаме заедно.

— Обещай ми, важно е… {„Йохан, не наричай бебето Джейк. Нека бъде Йохан — Йохан Юнис.“} „Джейк, не искам да оставям на детето си подобно бреме. Зная какво е да се наричаш Йохан — трябва от малък да го защитаваш със зъби и нокти.“ („Не спори с шефа, Джок. Тя винаги знае какво да направи.“) {„Тогава го наречи Джон!“} „Джейк, името му ще е Джейкъб, и толкоз!“ {„Джоан, ти си най-упоритият дърт копелдак в цялата Слънчева система — и не се промени дори след като стана жена. Добре, да бъде твоето!“} „Обичам те, мило мое мъжленце.“ („И двамата те обичаме. Шефе, Джейк ще се гордее с името.“)

— Обещавам ти, Джоан. Кълна се в това.

— Сладката ми Уиничка. Дълъг път изминахме с теб и Роберто.

— Така е, мила.

— Не съм добре, нали?

— Нищо ти няма, Джоан. Всяка жена се чувства така, когато наближава моментът да ражда. Повярвай ми, виждала съм стотици. Казах ти, че в системата има само глюкоза.

— Каква система? Уини, наведи се, защото едва говоря. Много е важно. Бебчето трябва да се казва…

— … отхвърля трансплантата, докторе. Процесът протича атипично, но за мен е факт.

— Доктор Гарсия, защо според вас да протича атипично?

— Защото пациентката изглежда объркана, поведението й на моменти е нелогично. Говори с три различни гласа — и два от тях принадлежат на мъртви хора. Раздвоение на личността. Дори разтроение, ако може да се каже така.

— Не съм психиатър и това ваше раздвоение не ми говори почти нищо. Но не виждам защо това може да повлияе неблагоприятно на бременността. Израждал съм напълно здрави, нормални бебета от жени, които се държат много по-налудничаво.

— Аз също не съм психиатър, колега. Но нека ви напомня, че тя се държи „налудничаво“ почти непрекъснато и че според мен това е само част от цялостната клинична картина, която по мое мнение говори недвусмислено за отхвърляне на мозъчния трансплантат.

— Доктор Гарсия, вие несъмнено сте по-добре запознат от мен с проблемите на трансплантацията. Но въпреки това — продължавам да твърдя, че пациентката е в отлично здраве. В тази болница сме приемали далеч по-увредени родилки, които само след три дни са се връщали на работните си места. При ниската лунна гравитация процесът на възстановяване е скъсен значително. Или смятате, че вашата пациентка е получила увреждания по време на полета от Земята?

— О, едва ли! Тези противоускорителни кабинки са невероятни. Жена ми също се възползва от една от тях. Следях и двете на монитор, Джоан понесе полета дори по-леко от Уини. Според мен първите симптоми за отхвърляне се появиха едва тази седмица. — Доктор Гарсия се намръщи. — Оттогава тя непрестанно се унася и бълнува. Двигателните функции постепенно отпадат. Има младо и силно тяло, което засега поддържа метаболизма, но честно казано, докторе, не зная за колко дълго. — Той се намръщи отново. — Сривът може да настъпи всеки момент — по дяволите, защо не разполагах с подходящо оборудване!

Възрастният лекар поклати глава.

— Намираме се на границата, колега. Не искам да подценявам уменията ви, но при нас те не значат много. Тук се занимаваме с гипсиране на счупени крайници, операции на апендицит и профилактика на острозаразни заболявания. Но когато дойде време да се мре, умираме — вие, аз, който и да е — и освобождаваме място на живите. Дори да си представим, че разполагаме с оборудването на най-модерните болници, като „Джон Хопкинс“ или „Джеферсън Медикъл“, какво бихме могли да направим? Да върнем процеса назад? Да се надяваме на чудодейно изцеление?

— Не. Единственото, на което можем да разчитаме, е да спечелим малко време.

— Така пише в учебниците, но исках да го чуя от вас. Е, докторе? Пациентът е ваш.

— Да извадим бебето.

— На работа тогава.

Джоан Юнис се събуди, докато я караха в количка по коридора.

— Роберто?

— До теб съм, скъпа.

— Къде ме водите? Пак ли ще ме оперират?

— Да, Джоан.

— Защо, миличък?

— Защото раждането не започна в очакваното време. Така че ще го извадим по лесния начин — с Цезарово сечение. Няма за какво да се тревожиш — добави той. — Операцията е рутинна, като да ти махнат апендикса.

— Роберто, знаеш, че никога не се тревожа. Ти ли ще ме оперираш?

— Не, шефът на хирургията. Той има по-голям опит от мен. Казва се доктор Франкел. Тази сутрин се запозна с него, докато те преглеждаше.

— Така ли? Забравила съм. Роберто, трябва да кажа нещо много важно на Уини. Става въпрос за името на бебчето.

— Тя знае, скъпа, записа си го. Джейкъб Юнис или Юнис Джейкъб.

— О, чудесно! Тогава всичко е наред. Но помоли ги да побързат, Роберто. Не бива да се бавим, когато заемаме позиция под вражеския огън.

— Ще бъдем максимално бързи. Ще ти сложим спинална анестезия и ще ти дадем барбитурат.

— Странно, че ме наричаш Джоан. Името ми е Йохан, докторе. Агнес ще се оправи, нали?

— Да, Йохан. Агнес ще се оправи.

— Казах й, че всичко ще мине добре, докторе. Малко съм замаян сега. Ако заспя, нали ще ме събудиш, когато Агнес роди?

— Да, Йохан.

— Благодаря ти… госпожо… Уиклънд… не знаех… че… ще… е… толкова… хубаво.

— Роберто? Къде си? Не мога да те видя.

— До теб, скъпа.

— Докосни ме. Пипни ме по лицето — не усещам нищо надолу. Роберто, поне спечелих една невероятна година — за нищо не съжалявам. Започнаха ли?

— Не съвсем. Искаш ли да заспиш, скъпа?

— Трябва ли? Предпочитам да не спя. Но съм замаяна… толкова ми е приятно… Сега вече всичко е в Божиите ръце, нали? Каквото ми е писано, ще го изтърпя. Но не ми трябва упойка. Наведи се към мен, миличък, трябва да ти кажа нещо. По-близо… не мога… да говоря силно.

— Инструмент! По дяволите, сестро, махни си ръката!

— Роберто — всичко боли. Винаги и всичко. Но някои неща си заслужават болката… „Не изоставяй моите кенгура, друже, не ги изоставяй!“ Не… това… исках да кажа, Джейк пак се е разпял. Винаги пее, когато е щастлив. Наведи се… за да ти прошепна нещо… преди да заспя. Роберто, благодаря ти, че ми позволи да те допусна в тялото си. Беше ми приятно да ме докосваш… да ме чукаш… да бъда чукана. Не е хубаво… когато… си сам. Скъпи… ти ме благослови… с тялото си. Сега ще поспя, но исках преди това да ти го кажа. Ом мани падме хум. Можеш вече да ме оставиш да заспя…

— Губим я, докторе!

Проплака новородено, появи се цял един свят.

— Сърдечната дейност спада!

„Джейк? Юнис?“ („Тук съм, шефе! Дръж се за мен! Ето! Хванахме те!“) „Момче ли е, или момиче?“ {„Какво значение, Йохан — имаме си бебче! Един за всички — всички за един!“}

Един стар свят изчезна — и не остана никой.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.